SVI)SVKRRU;,S SKOVE 0< 1 DANSK SKOVIiRL"(i. 75 I 



Krfaringer haivdcde han staerkt og varmt, at Svenske og Iranske baade kan 

 og skal modes for at hjasli)e hinanden; Kaplobet imellem dem skal gaa ud 

 paa, hvem der kan gore Land og Folk mest Gavn, ikke i)aa hvem der kan 

 råge mest til sig sel v. 



Sporgsmaalet drejer sig i det foreliggende Tilfaelde om Sydsverrigs Privat- 

 skove. Jeg har ikke Forudsatninger nok til at kunne domme om Forholdet 

 mellem den svenske Skovbrugsundervisning og saa det Skovbrug, som skal 

 drives i Sydsverrig; — det maa en Mand som f. Ex. Jägmästare Hårleman 

 udrede — ; men paa eet Punkt kunde vi ikke undgaa at se en kendelig Forskel 

 mellem Sydsverrig og Danmark: Det er kun faa Steder og kun i ringe Omfång, 

 at den forstlige Sagkundskab, tilvejebragt ved theoretisk Studium og praktisk 

 (^velse, naar til de private sydsvenske Skove, medens det er almindeligt i 

 Danmark, at de nogcnlunde store, private Skovejendomme styres af Maend 

 med aldeles samme Uddannelse som Statens Forstmaend har faaet. 



Betyder denne Forskel, at Sydsverrig har noget at laere af Danmark, at 

 dansk Skovbrug har noget godt at bringe til Sverrig? Paa Forhaand vilde 

 vi danske Forstmaend sige Ja; men större Vasgt har det, at vi under Exkur- 

 sionen fik vor Opfattelse stadfaestet. Ncesten alle de Privatskove, vi saa, inde- 

 holder store Vedmaengder og ligger i Egne, hvor Samfundet syntes os at vaere 

 i livlig Udvikling; Jordbunden er ofte, hvad vi kalder frugtbar, og Veddet 

 kan afsaettes til gode Priser. Under saadanne Forhold har det vist sig baade 

 her i Danmark og andet Steds, at man med Fordel kan dragé den hojeste 

 Sagkundskab ind i den daglige Virksomhed, at de Udgifter, der kraeves til 

 en tidsvarende Lon af akademisk uddannede Mennesker, kommer rigeligt ind 

 igen gennem en foroget Vedproduktion og hojere Salgspriser. 



Rimeligvis er det kun og bor det kun vaere et Tidsporgsmaal med danske 

 Forstmaend i Sydsverrig; men saa lasnge den svenske Uddannelse af Forst- 

 maend ikke tager direkte Sigte ogsaa paa Sydsverrigs Privatskove, kan der 

 efter mit Skon ikke tales om nogen Konkurrence mellem svenske og danske 

 Skovbrugere i Sydsverrig. Tvaert imod maa de siges at arbejde Haand i Haand 

 paa det Formaal at tilgodegore og forbedre Sverrigs Skove. De danske Forst- 

 maend i Sydsverrig er vist naesten altid kommen til at virke paa Skovdistrikter 

 hvor der forud naesten slet ingen Sagkundskab har vaeret i Förbindelse med 

 Skovdriften, eller hvor Sagkundskaben har vaeret ufuldstaendig. 



Heri ser jeg Baggrunden for Förbindelsen mellem Sydsverrigs Skove og 

 dansk Skovbrug; og skulde jeg pege paa nogle enkelte Omraader, hvor vi 

 har noget godt at bringe, vilde jeg naevne folgende: 



I Danmark kan Privatskovriderens administrative Stilling siges at vaere 

 karakteriseret ved en enkelt Saetning i Dansk Skovforenings Love ; de siger 

 nemlig, at Stemmeret i Föreningen har, foruden Skovejerne, de Medlemmer, 

 som med administrati-i' Selvstcrndighed styre Skov. Den her fremhaevede Be- 

 stemmelse hviler paa den Foruds^etning, at Skovrideren som Regel har den 

 virkelige Sagkundskab, den som kun en fuldst^endig, baade theoretisk og praktisk 

 Uddannelse kan give. 



Vi er saa heldige paa dette Punkt at vaere i fuld Overensstemmelse med 

 saavel det svenske som det danske Statsskovbrug. Derimod har jeg faaet det 

 Indtryk, at Privatskovbruget i Sydsverrig paa de Distrikter, hvor der ikke er 

 danske Forstmaend, ofte er ordnet ud fra en anden administrativ Opfattelse: 

 Skovbestyrerne har almindeligvis ikke administrativ Selvstaendighed, men alminde- 



49- Skfl^sx'årdsfureningens tidskrift, iQ/6 



