Lrr'iKR.\'iUK. 761 



WKRXKR CAJANUS: Ueber die Entwicklung gleichaltriger Wald- 

 bestände. Eine statistische Studie 1. Helsingfors k; 14. 



W. Cajanus offentliggör med ovanstående avhandling de första förberedel- 

 serna till en blivande värdering av den finska skogsmarken. I och för denna 

 undersökning var det önskvärt att erhålla noggranna produktionssififror för 

 olika skogstyper. Som det tillgängliga finska materialet emellertid visade sig 

 svårbearbetat pä grund av den växlande behandling, Ijeständen varit under- 

 kastade, vänder han sig till utländskt mera homogent material för att söka 

 leda sig till eventuellt förekommande lagbundenheter vid beståndens utveck- 

 ling. Valet faller på schweiziska försöksanstaltens i)rovyteserie för gran, vilken 

 han anser bäst fylla de fordringar, som måste ställas å grundlagsmaterialet 

 för undersökningar enligt den indirekta metoden. De uppskattade ytorna 

 äro hämtade från ett begränsat vegetationsområde med tämligen enhetlig ty]) 

 å granskogen. I allmänhet äro bestånden uppdragna genom kultur, varför 

 en större ursprunglig överensstämmelse mellan bestånden kan förutsättas än 

 i fråga om självföryngrade bestånd. Härtill kommer, att ytorna i allmänhet 

 äro uppskattade flera gånger och då vanligen av samma person. 



Han ger till en början en kortare överblick över de olika metoder, som 

 under tidernas lopp kommit till användning vid utarbetandet av erfarenhets- 

 tabeller. Största svårigheten vid begagnandet av den indirekta metoden är 

 att undvika sammanförandet av bestånd, uppväxta under skiljaktiga förhållan- 

 den. Boniteringen däremot är lättare. Vanligtvis har denna skett efter 

 beståndets medelhöjd. Detta är emellertid en storhet, som ej fullt lämpar sig 

 härför, emedan den ganska lätt låter sig påverkas av olika beståndsvårdsåtgär- 

 der. En låggallring t. ex. verkar alltid höjande å medelhöjden. Dessa svå- 

 righeter söker han undgå genom en bonitering efter de högsta stammarna. 

 Värre är det emellertid att undvika sammanblandning av bestånd, som undergått 

 olika behandling. De förenade tyska försöksanstalterna ge för detta ändamål re- 

 ceptet, att endast normala bestånd böra bearbetas. Tabellerna skola således 

 uppgöras för idealbestånd. Hur dessa normala bestånd skola vara beskaffade 

 utredes emellertid ej närmare. De skola helt enkelt vara normala. Med så 

 svävande definitioner får man naturligtvis endast i yttersta nödfall låta sig 

 nöja. Cajanus går därför vidare. Sedan han i korthet behandlat stamantalet, 

 vilket han finner vara en beståndskaraktär, som alltför mycket förbisetts, 

 övergår han till de olika metoder, som använts för att karakterisera stamför- 

 delningen å diameterklasserna. Det är detta, som intresserar honom mest. 

 Han strävar nämligen ej efter några döda sammandrag och medeltal av ku- 

 bikmassan. Han syftar längre. Han vill försöka utreda de förändringar, som 

 beståndets byggnad undergår med åren. — Det enklaste uttrycket för bestån- 

 dets sammansättning är den stamlängd, som erhålles vid stamvisa uppskatt- 

 ningar. Siftrorna i densamma äro emellertid beroende såväl av ytans storlek 

 som av beståndets stamantal. Detta avhjälpes genom att överföra stamseriens 

 termer till relativa tal. B^ortfarande är stamlängden emellertid rätt ohanterlig 

 för statistisk behandling. En annan metod har Fekete begagnat. Han karak- 

 teriserar stamfördelningen genom att angiva medeldiametern samt diametern i 

 cm. vid var tionde procent av stamantalet. Schiffei. utvecklade metoden ge- 

 nom att angiva dessa »deziler» i procent av medeldiametern samt beräkna 

 medeltal av de så erhållna relativa dezilerna. Svårigheten är emellertid att 

 från dessa upjigifter gå tillbaka till en fullständig stamlängd. 



