-62 LITTERATUR, 



Den vanligaste statistiska metoden för karakteriseringen av en variations- 

 serie är att ange medeltalet av seriens termer samt deras medelavvikelse från 

 detsamma, beräknad såsom kvadratroten ur summan av kvadraterna å varian- 

 temas avvikelser dividerad med antalet varianter. Med hjälp av dessa upp- 

 gifter kan man, så fort variationsserien följer allmänna fellagen, beräkna 

 seriens alla termer. Motsvarande metod skulle möjligen kunna användas i 

 detta fall. Frågan är emellertid, om stammarna inom beståndet ordna sig 

 enligt denna fellag. Så tyckes ej vara fallet, utan stamserien blir, om den 

 grafiskt upplägges, assymmetrisk på så sätt, att största stamantalet finnes i en 

 diameterklass något lägre än medeldiametern. Dessutom är detta största stam- 

 antal oftast lägre än vad fellagen fordrar. Denna senare egenskap benämnes 

 seriens excess. 



En sådan assymmetrisk serie kan emellertid fullständigt karakteriseras, om, 

 förutom medeltal och medelavvikelse, ännu två storheter angivas, nämligen 

 assymmetrikoefilcienten och en koefficient för excessen. Lyckas man fast- 

 ställa förändringen hos dessa storheter med stigande ålder, har man där- 

 med fått möjligheter i sin hand att uppkonstruera stamlängden i vilket be- 

 stånd som helst. Han inriktar därför arbetet på denna uppgift och behandlar 

 var och en av de lyra storheterna i sitt särskilda kapitel. Som arbetsmeto- 

 derna i stort sett äro lika för alla fyra, kan det vara tillräckligt att här 

 omnämna beräkningarna rörande medeldiametern. 



Medeldiametrama i de olika bestånden upplägger han grafiskt efter be- 

 ståndets ålder och bonitet. Det visar sig då, att medeldiametern i stort sett 

 tillväxer i aritmetisk progression, d. v. s. utvecklingen kan åskådliggöras ge- 

 nom en rät linje. För denna utjämningslinje deducerar han så fram ekva- 

 tionen oc"h har därmed erhållit ett matematiskt uttn,ck för medeldiametems 

 förändringar med åldern. Innan han godkänner ekvationen, gör han emeller- 

 tid en rätt intressant beräkning för att utröna, huruvida de tillgängliga be- 

 stånden verkligen tillhöra fullt enhetliga grupper. För den skull bestämmer 

 han beståndsmedelstammamas medela^-vikelse från enligt ekvationen beräknade 

 värden. Äro grupperna nu fullt enhetliga, skulle å desamma allmänna fel- 

 lagens regler kunna tillämpas, och således borde ej någon a\"\ikelse större än 

 3 ggr medelavvikelsen existera. Vid närmare påseende visar det sig emeller- 

 tid, att för rätt så många bestånd denna gräns betydligt överskrides. Grup- 

 perna äro således ej homogena, förmodligen på grund av olika föregående 

 behandling av i grupperna ingående bestånd. Betydligt bättre resultat erhåller 

 han däremot, om bestånden indelas i grupper efter stamantalet. 



Sedan de övriga tre storheterna på i huvudsak motsvarande sätt behandlats 

 erhåller han som slutresultat följande: 



Medeldiameleni tilltager med stigande ålder i aritmetisk serie. Genom 

 uppdelning efter stamantal kunna grupper bildas, inom vilka beståndens upp- 

 mätta medeldiametrar kunna anses vara tillfälliga avvikelser från för hela 

 gruppen beräknade medeltal. 



Stamfördelningsseriens medelavvikelse frän medeldiametem tilltager likaså 

 i aritmetisk serie. Uppdelningen av bestånden i grupper efter stamantal 

 medför ej fullt lika gott resultat som för medeldiametern. Medelavvikelsen 

 i Vo av medeldiametern håller sig konstant inom bestånd, som visa överens- 

 stämmande ut\eckling av dessa båda storheter. 



