DKN NORDSVENSKA lAl.LEX. 785 



Genom WlciirRAS undersökningar får barrens hos Iappo}iica-\.?\[(tn star- 

 kare framträdande kransfördelnin^» pä de lianblomniande skottaxlarna 

 sin naturliga förklaring. Som verkliga /^//öwV^-karakiärer framhållas 

 med råtta mindre starkt vridna, styvare och mera långlivade barr; några 

 särskilt framhållna egenskaper ha vid senare undersökningar visat sig 

 ohållbara. Redan WiCIlURA uttalar en förmodan, att den nordsvenska 

 tallen invandrat i Skandinavien från nordliga Ryssland. 



Under de 1859 närmast följande åren möta endast fä och inga nya 

 meddelanden om den nords\'enska tallen i litteraturen. I K. Landtbruks- 

 Akademiens tidskrift 1865, sid. 82 — 83, framlägger N. J. Anderson^ ånyo 

 sina iakttagelser rörande den lappländska tallen och refererar i korthet 

 de resultat, vartill WlCHURA vid sina undersökningar av densamma kom- 

 mit; stammens vridning hos lapplandslallen får härvid sitt särskilda om- 

 nämnande. — I Botanische Zeitung 1865, sid. 233, framlägger Christ^ 

 sina jämförande undersökningar av WlCHURAS Fr7cseaiia-t2Å\ från Jock- 

 mock i Lappland och den mellaneuropeiska alpformen Pinus silvestris 

 Engadinensis Heer. Tallen i såväl Engadin i Schweiz som Siebenbiirger- • 

 alperna syntes representera samma barrtyp som lapplandstallen. 



Den första, verkligt detaljerade beskrivningen av den nordsvenska tal- 

 len möter hos C. G. HOLMERZ och Til. Örtenblad, Om Norrbottens 

 skogar. Bih. t. Domänstyrelsens underd. berättelse rörande skogsvä- 

 sendet är 1885, Stockholm 1886, sid. 13 — 30. All Norrbottens-tall upp- 

 tages här under namn av Pinus silvestris var. lapponica Vv.. Vid be- 

 skrivningen av denna framhålla och diskutera författarna särskilt de karak- 

 tärer, som enligt deras eller föregående författares mening skilja den nord- 

 svenska tallen frän den sydsvenska. 



Utmärkande för tallen i nordliga delarna av landet liksom även i nordliga Finland är dess 

 »i påfallande grad» täta barrdräkt, »framkallad derigenom att ända till 7 ä 8 (någon gång 

 9) årsskott äro barrbärande. Under vissa förhållanden finner man emellertid äfven här, att 

 endast 3 (undantagsvis 2) årsskott äro försedda med barr. Den tid, hvarunder barren qvar- 

 sitta, är sålunda långt ifrån konstant. Till denna hittills outredda frågas belysning torde 

 böra nämnas följande: 1:0) Ungträd hafva ett mindre antal årsskott barrbärande än medel- 

 ålders träd, medan öfveråriga individ visa en återgång. 2:0) Kraftig tillväxt påskyndar barr- 

 fällningen, i följd hvaraf stammens hufvudaxel vanligen har ett mindre antal barrbärande års- 

 skott än biaxlarna; hos ungträd framträder detta tydligast. 3:0) En ökad absolut höjd ökar 

 barrens lifslängd. Sålunda hafva vi iakttagit ett ä två års skilnad mellan kusten och skogs- 

 områdets öfre delar; invid skogsgränsen märkes likväl ånyo en återgång.» »Barren sitta 

 mera närmade intill hvarandra samt äro kortare och styfvare än i sydligare trakter af vårt 

 land. Enligt de mätningar vi utfört, vexla barrens längd mellan 1 och 6 cm.; i regel äro 

 de kraftigast utvecklade på hufvudaxeln af snabbväxande plantor och ungträd. Deras större 

 hårdhet har visat sig vara framkallad af en starkare utvecklad mekanisk väfnad under öfver- 

 huden.» Man har »anmärkt, att barren synnerligast pä biaxlar af medelålders och äldre 

 träd äro kransformigt anordnade vid årsskottens öfre del, medan den nedre är kal. Detta 

 framkallas emellertid endast däraf, alt hanblommorna, som intaga årsskottens nedre del, efter 



^ N. J. AndersoS, Iakttagelser öfver de odlatle växterna och skogsträden i Euleå-elfvens 

 område. 



'" CuRiST, Die Formenkreise der europäischen Pinus-Arten. 



