y88 NII'S SYLVÉN. 



långskottet, hvilket dervid beröfvas sista återstoden af sin gröna drägt, utan äfven de föl- 

 jande yngre årsskotten (undantagsvis t. o. m. det yngsta, hvarå barrens ålder uppgår till en- 

 dast en vegetationstid^ fälla en större eller mindre del af sina barrpar. Vissa år kan barr- 

 fällningen dessutom vara starkare än under normala föri>ållanden och på somliga träd om 

 fatta samtliga barr på de två någon gång tre) äldsta af de barrbärande årsskotten.» 



För höjd- och diametertillväxten vid olika åldrar meddelas siffror länsvis för Norrbottens, 

 Västerbottens och Jämtlands län. Stammens vridning har varit föremål för ingående under- 

 sökning. 



»Medan sprickbarken under sydligare breddgrader hos äldre träd vanligen når upp till 

 kronan, är detta högst sällan fallet i nordliga delarna af vårt land. Äfven barkens tjocklek 

 är här betydligt mindre, hvilket tvifvelsutan står i samband med stammens ringa tjocklek>- 

 tillväxt med deraf mindre ofta framkallad sprängning af barken. t, »Af barkens ringa tjock- 

 lek vid 6,5 m:s höjd å stammen ^medeltal härför angivas från de olika länen för träd a\- 

 olika åldrar], och hvarest någon väsentlig ökning icke inträder, förr än trädet uppnått mer- 

 än 200 års ålder, synes, att skorpbarken endast i undantagsfall når till sagde höjd.» 



xKronan hos den högnordiska tallen har påfallande stor längd.» »Kronan omfattar så 

 lunda i regeln mera än trädets halfva längd. Deremot är hennes omfång ringa och formen 

 ända intill hög ålder (mera än 200 år) konisk, hvilket förlänar trädet en egendomlig, frän 

 mellersta och södra Sveriges tallar afvikande habitus.» 



Att tallen i de svenska fjällen stundom stiger till högre höjd än granen sätter Urten- 

 BLAD i motsats mot WiCHLRA i samband med klimatet, som hos oss medför mindre fara 

 för snöbrott än i Mellaneuropa. 



Den av Wichura framhållna skillnaden i ståndarknappkammens utbildning mellan nor- 

 disk och sydligare tall anser Örtenblad »ganska ringa . Den högnordiska tallformen sy- 

 nes däremot utmärkas av mindre ståndark nappar. — Ståndarna »äro till färgen antingen rent 

 svafvelgula eller ock med en dragning åt rödt.» 



Den fullbildade kotten företer »hos den högnordiska tallen några anmärkningsvärda egen- 

 domligheter, ehuru visserligen variationerna äfven här uppe äro så stora, att man från kot- 

 ten icke kan hemta några konstanta karakterer. Färgen visar en starkare dragning åt gult, 

 apofyserna äro mindre kantiga mera rundade) och storleken mindre än hos kottar från södra 

 och mellersta landet. Dessa karakterer blifva mera framträdande vid ökad absolut höjd. 

 Kottar samlade vid Storlien (Jemtland) omkring 25 m. högre än stationen 593 m.) gå starkt 

 i gult (färgen är matt), och storleken nedgår ända till 16 mm. i längd och 14 mm. i tvär- 

 mått på tjockaste stället.» Minsta iakttagna antalet kottefjäll är 56. Motsvarande maximital 

 för norra Sverige äro följande: kottens längd 46 mm., bredd 27 mm. och antal kottefjäll 

 107 st. Till jämförelse meddelas resultaten av liknande undersökningar frän Hunneberg i 

 Västergötland (»mellersta Sverige»): 



Kottens längd. Bredd. Antal kottefjall. 



Maximital 65 mm. 39 mm. 123 st. 



Minimital 20 » I? » 62 » 



Hunnebergsmaterialet var dock vida rikligare än det från norra Sverige, varigenom skill- 

 naderna möjligen blivit alltför stora. — Antalet frön i varje kotte är hos den högnordiska 

 tallen jämförelsevis ringa. Fröstorleken ävensom grobarhetsprocenten avtager norrut. 



»Af den framställning jag i det föregående lemnat», säger Örtenblad i avslutningen till 

 sitt arbete, störde framgå, att den högnordiska tallen från sin spädaste ungdom intill lifvets 

 -lut företer vissa karakteristiska egenskaper, som skilja henne från den tall, som förekommer 

 inom södra och mellersta delarna af vårt land.» 



Om de för den högnordiska tallen utmärkande egenskaperna »vore konstanta», heter det 

 slutligen, »vore det ock berättigadt att, såsom Wichlra gjort, uppställa denna tall såsom 

 en från Pinus silvestris L. skild art 'Pinus Frieseana WlCH. ; men ingen af de påpekade 

 karaktererna är konstant. Vexlingen spåras t. o. m. inom samma län, då exemplar från de 

 lägre trakterna jemföras med dylika från skogsområdets öfre delar. Ännu större blir skil- 

 naden, om exemplar från öfre Norrbottens skogsland jemföras med sådana från Jemt!and~ 

 lägre och bördigare trakter. Härvid märkes en tydlig tendens till en gradvis öfvergang frän 

 den högnordiska tallen till hufvudformen, hvarför det sålunda icke är berättigadt att upp- 

 ställa henne såsom särskild art. Nyare tiders systematici hafva ock öfvergifvil Wichura.s 

 uppfattning och öfvergått till den af Ell\s Fries omfattade.» 



Genom sina fortsatta ingående undersökningar av den högnordiska 

 tallen har ÖRTENBLAD här ytterligare betonat de av honom och HOL- 



