l^KN NORDSVENSKA TALLEN. 79 T 



I'inus silvestris, utvecklande i)arai)lyforiiiig krona. Barken är rödaktig som hos huvudarteii, 

 barren äro tjocka och styva, knappa 3 cm. hinga, grågröna, tätstående, vasspetsade. Kottar 

 äggrunt kägelformiga, små, starkt tillspetsade, kort skaftade, snett nedätriktade, ljusgula. 

 Kottefjällssköldcn glänsande gulaktig, den stora, trubbiga naveln vanligen omgiven av en 

 svartaktig ring. Kottarna mogna sent och oregelbundet, o 



Sedan Örtenblai) 1888 i tryck framlagt sina undersökningar över 

 den nordsvenska tallen blev han i samband med skogsbiologiska stu- 

 dier t. o. m. aren 1890 och 1891 i Norrland och Dalarna i tillfälle att än 

 ytterligare studera densamma. Resultaten härav föreligga i hans år 

 1893 till Kungl. Domänstyrelsen ingivna berättelse »Om skogarne och 

 skogshushållningen i Norrland och Dalarne». ^ Hans föregående fram- 

 ställning av den högnordiska tallen finner här än ytterligare bekräftelse. 

 Vissa nya påpekanden om den nordsvenska tallen göras därtill. 



I fråga om barrens livslängd namnes, »att barrens större lifslängd i nordliga trakter sy- 

 nes, i motsats till hvad KlHLNLVN antager, böra uppfattas såsom ärftlig variation, att döma 

 af utaf svenskt frö uppdragna plantor i Österrike och Ungarn. Såsom upplysande i denna 

 fråga torde äfven böra anföras, att ungtallar, uppdragna i Norrland Vesternorrlands och 

 (lefleborgs län) af frö från Tyskland, bibehålla sin från hemlandet nedärfda habitus åtminstone 

 till omkring 20 års ålder». »Emellertid vill jag här, likasom jag förut haft tillfälle göra», 

 tillägger Örtenbl.\D, »påpeka, att ingen af den högnordiska tallformens hittills framhållna 

 karakterer är konstant, utan vexlar efter lokalens beskaffenhet, särskildt dess absoluta höjd 

 och geografiska bredd, hvilket likväl icke hindar, att påfallande olikhet iakttages hos för 

 trakten typiska tallar från t. ex. norra och södra Sverige, ehuru öfvergången från den ena 

 till den andra kan följas genom landet.» Om de ur frö frän Tyskland ujipdragna tallarna 

 heter det senare, att »barrens skyddsväfnader visa dock tendens till närmande mot den hög- 

 nordiska tallen (tydande sålunda på ett slags individuel acklimatisering hos en mångårig 

 växt). Deras lifslängd har likväl ej ökats, och trädens kronor äro storgreniga och spärriga, 

 hvarför ett vant öga genast igenkänner dem såsom främlingar för trakten. Dä man nu vet, 

 att den högnordiska tallen har godt virke och vacker växtform, måste det vara af praktiskt 

 värde, att dä dessa egenskaper äro ärftliga, söka hålla den skild (äfven systematiskt) trän 

 hufvudarten.» I sammanhang härmed betonar Örtenblad »en i detta afseende viktig egen- 

 skap, som icke tillräckligt beaktats, att stammen hos den högnordiska tallen sällan upplöses 

 i grenar, utan äfven hos gamla träd kan följas upp till kronans topp. Detta står i samband 

 med trädets länge fortfarande höjdtillväxt och med kronans koniska form, tuilken endast i 

 ringa män undergår förändring vid trädets tilltagande ålder. > 



Sedan proveniensfrågan blivit föremål för de europeiska skogsmännens 

 särskilda uppmärksamhet, blev den »nordiska ' tallen en av de tallformer, 

 varmed man arbetade vid snart sagt varje proveniensförsök. Under 

 namn av nordisk tall sammanfattas dock i flertalet försök såväl nord- 

 svensk som sydsvensk tall, ofta nog jämväl sådan av ännu sydligare 

 härstamning. De vid proveniensförsöken framgångna resultaten kunna 

 sålunda i allmänhet ej lämna några säkra bidrag till kännedomen om 

 lapponica-x.2\\itr\.. 



Såsom exempel på den sammanblandning av tall former, som ägt rum vid proveniensför- 

 söken, kan anföras, hurusom Adolf Ciesl.\r i sina år 1899 publicerade tallproveniensunder- 

 sökningar'- under < nordisk proveniens» sammanför nordsvensk, norsk, finsk och livländsk 



' Bih. t. Domänstyrelsens underdåniga berättelse rörande skogsväsendet år 1S93, Stock- 

 holm 1894. 



'^ Adolf Ciesl.\R, Neues aus dem (iebiete der forstlichen Zuchtwahl. Centralbl. f. d. 

 ges. Forstw., Wien 1899, sid. 49 o. f. 



