DF.X NORDSVKNSKA TAI.r.KN. 8ll 



i Sverige» redogör Maass i ett särskilt kapitel för barkens kubikinne- 

 häll och tjocklek). Av den sammanställning, som där göres, »synes 

 framgå, att höjden öfver hafvet icke utöfvar nägot inflytande på bar- 

 kens massa och tjocklek. Däremot bekräftas det kända förhållandet, 

 att triid inom mellersta och södra Sverige ha något större barkprocent 

 och något tjockare bark än träd som växa i norra Sverige. luneller- 

 tid är skillnaden ringa, och utgör, hvad barkprocenten angår, omkring 

 2 %, hvarför denna olikhet ej har någon vidare .stor praktisk betydelse, 

 dä variationerna hos träd af samma slag kunna vara vida större.» 



Vid Maass' undersökningar hade materialet från Norrland och Dalarna 

 sammanslagits i en grupp, materialet från övriga delarna av landet i en 

 annan. Jonson" går i sin behandling av tallbarken nägot längre, i det 

 han särskiljer tallen frän Norrland och norra delen av Kopparbergs län 

 — »högnordisk tall» — från tall frän södra Dalarna, \'ärmland och 

 Örebro län — »mellansvensk tall». 



;.At (le till nära 4,000 uppgående mämingarna framgår, atl tallen visar den tunnasto 

 barken vid brösthöjd i Norrbotten, dock föga lägre än i öfriga norrländska län, hvilka 

 sinsemellan förete ringa skiljaktighet. I Kopparbergs län blir enligt Örtenblads material 

 barktjockleken redan större hos alla dimensioner, och ännu mer är detta fallet söderut en- 

 ligt det material, som insamlats i södra och mellersta Sverige, och som uteslutande hänför 

 sig till sydsvensk tall. Under det mellansvenska tallens bark vid brösthöjd erhälles till 

 1 1,1 % af hela diametern för mindre samt 11,0 % för gröfre dimensioner, fås för hög- 

 nordisk tall 8,9 % för 14 cm:s träd sjunkande till 8,2 % för de gröfsta eller i medeltal 

 8,5 %. Skillnaden i barktjocklek mellan båda formerna är sålunda genomgående för alla 

 dimensioner under det att för samma typ barkprocenten föga växlar för de skilda grofle- 

 karna.v I stammens övre sektioner synes skillnaden i barktjocklek mellan högnordisk och 

 mellansvensk tall i det närmaste försvinna.'' 



Den alltmera vidgade kännedomen om den nordsvenska tallen har 

 slutligen medfört, att även våra läroboks- och populärförfattare inom 

 skogsvetenskapernas område börjat särskilt uppmärksamma denna. 



I den för våra skogs- och lantbruksskolor närmast avsedda lärobok i skogshushållning, 

 som år 1 908 utgavs av Haller och Julius* anmärkes i en not (sid. 30) skillnaden i gren- 

 bildning och kronform mellan »sydsvensk» och »nordsvensk» tall. I Skogsvårdsföreningens 

 folkskrifter n:o 29: »Svenska skogsträd, 4. Tallen», Stockholm 1912, urskiljer F. ÄMINOFF 

 samma båda tallformer. I »Kort handling i skogshushållning», utgiven av Föreningen för 

 skogsvård i Norrland 19 14, skiljes mellan »den egentliga tallen i södra Sverige och den 

 högnordiska, som förekommer i Norrland.» I sin stora handbok i »Skogsskötsel» (1914) 

 framhåller A. Wahlgren, att tvenne typer av tall »i praktiskt hänseende förtjäna särskiljas, 

 nämligen den sydsvenska och nordsvenska lallformen (var. lapponica)t. [Jmf. fig. 13 efter 

 Wahlgren.] I författarens skogsbotaniska handbok »De svenska skogsträden. I. Barrträ- 

 den», Stockholm 1916, slutligen blir den nordsvenska tallen föremål för en mera ingående 

 behandling, delvis baserad på samma undersökningsmaterial, som den här närmast följande 

 framställningen. 



* Alex. Ma.\ss, anf. arb., sid. 240; Meddelanden frän Statens skogsförsöksantalt 191 1, 

 sid. 140. 



- »Taxatoriska undersökningar öfver skogsträdens form. II. Tallens stamform. > 



* Tor Jonson, anf. arb., Skogsvårdsf. tidskr. 191 1, fackafd. sid. 302. 



•* Ernst C:son Hallek, Henr. Julius; De första grunderna i skogshushållning. Stock- 

 holm 190S. 



