I 



PROFESSOR LIDBECKS »TAL OM PLANTERINGAR» (1766). 965 



Från Skåne betygar förtattaren alerplanterinoens föisiimniaude (de små här 

 och där anlagda »planterhagarna» finner han endast vara » lek- verk ;>) samt efter- 

 lätenhet att instänga och freda skogstrakterna. För övrigt förklarar han, att i 

 de landsorter, där skog ännu finnes, denna så medtages och vårdslösas på 

 mångfaldiga sätt, att den förtjänar en var nitälskande medborgares uppmärk- 

 samhet — talet om skogsbrist är mycket gammalt i vårt land. I samband 

 med sitt fördömande av svedjebruket omtalar L. från Kronobergs län, att på 

 vissa orter därstädes skogsbristen så vanställt landet, särdeles i Sunnerbo hä- 

 rad, »där backarne äro skallota och vidlyftiga fält och hedar med idel ljung 

 bevä.xta, ehuru i förra tider därstädes skall varit den skönaste timmerskog». 



Missbruken vid tjärberedningen skildras. Man »väcker» ett par alnar från 

 jorden i furorna eller uthugger ur dem stora flisor, så att den erforderliga 

 kådan må samla sig dit och bekvämt erhållas. Såren rivas sedan upp med 

 nya och djupare uthuggningar i både smärre tallar och de bästa storverksträd. 

 I Kalmar län förekommer den skadliga ■»bidtyre-samlingenA , varvid mogna, 

 kådrika furor fällas 4 — 5 alnar från roten. »Buttyret» eller kådstocken föres 

 sedan till tjärdalen efter att några sågstockar blivit avhuggna, varpå resten får 

 ligga i skogen och ruttna, x ehuru, om hela detta härliga trä, hvarpå den 

 outtrötteliga Naturen flere mansåldrar arbetat och til större nytta ämnat, blif- 

 vit visligen handteradt, och fördt til någon Stapelstad, hade flere hundrade 

 Daler på detsamma kunnat bekommas. » 



De grovbladiga sågarna anmärkas bringa oskälig förlust vid jämförelse med 

 de finbladiga holländska, likaså salpelersjudtmigen och ^id en del taktäckning. 

 Lidbeck har öga även för att »nog mycken skog bortsqvättes» till träbroar, 

 milstolpar av trä, vintervägars titstakning samt allmänna farvägars besättande 

 kring sidorna med trä och pålar, likaså genom bark- och nävertäkt. Ävenså 

 påpekas den icke ringa oseden att »utan förnuftig utgallring »taga unga, väx- 

 ande granar och sädana tallar, som »med tiden kunde blifva de härligaste 

 masteträd», och använda dem till stör, trinne, gärdsel och läkten. Misshus- 

 hållning är det vid golvläggnirg i in- och uthus att klyva den bästa sägstock 

 och därur hämta endast två tiljor, ty fastän ingen sågkvarn måhända finnes 

 i nejden, skulle dock med handsåg flera vackra plankor kunnat uttagas. (I 

 detta sammanhang bör kanske erinras om ett annat pr^sidietal i vetenskaps- 

 akademien, nämligen kamrer Peter Wäsström: Tal om skog, i synneiliet brä- 

 ders, besparing vid byggnader, hållet 27 juli 1774.) 



I fråga om gallringar gör L. det uttalandet, att där ungskogen står alltför 

 tätt bör en utgallring av humlestänger, takräfter o. d. äga rum ; dock bör 

 detta ske försiktigt, i synnerhet med tallskogen. »Om trän äro större eller 

 mindre, och de för mycket utgallras, så att solstrålarne för starkt få verka 

 på dem, så slå de genast ut gislar, blifva knutige och knorrige, få sprickor, 

 läcka kåda ifrån sig, sjukna, blifva ihålige, och omsider dö. Men eljest, då 

 utgallring förnuftigt anställes, kunna de späda trän lika så gerna användas till 

 ofvannämnde och flere dylika behof, som de ändock kväfva och hindra hvar- 

 andra; ty förr eller senare måste nödvändigt de smärre vika för de större.» 



Författaren framhåller med styrka »den verkeliga skada», som en späd och 

 upprinnande lövskog alltid lider, där getaveln underhålles och getterna få fritt 

 grassera på skogen. Särdeles förtänksamt är det av L. angivna förslaget att, 

 där skogen är i tillväxande, tid efter annan några smärre trakter instängdes 

 från kreaturens åtkomst och därmed sålunda fortfares, att vid en trakts inhäg- 



