966 HUGO SAMZELILS. 



nande en annan bleve åter utlagd, där ungskogen någorlunda kommit sig före, 

 vilken sedan kunde till mulbete nyttjas, så vida han vore därtill tjänlig. 



I varje län, där skogsbrist förmärkes, borde en •>'>Planteri7igs-Cassa-» inrättas, 

 vartill fond kunde stadgas dels genom erläggandet av någon viss avgift dels 

 av alla dem, som finge utsyning, dels av dem, som antingen försummade att 

 plantera ett visst antal träd eller av vissa orsaker ville slippa göra detta. Vi 

 veta, att dylika kassor sedermera verkligen inrättades. 



Varmt ivrande för planteringars utförande, betonar författaren likväl, att det 

 ingalunda är hans mening, att en hop hemman på skånska slätten, som icke 

 äga annan utmark till mulbete än i trade liggande 3:dje s. k. vången eller 

 gärdet, skulle använda sin åkerjord till trädplantering, men han tycker förhål- 

 landet till en början kunde bliva sådant, att sedan »trän i trä-skolan blifvit 

 updragne, kunde de sättas kring byarnes gator och hus, där de gjorde både 

 prydnad och nytta, samt i korsvis på öpna fält, uti eller omkring deras jord- 

 vallar, som utgöra masta stängseln kring ägorna.» På detta sättet, säger 

 L., skulle varje åbo av sitt vissa antal träd årligen kunna få flera lass av- 

 huggna kvistar till besparing av halmen, som på slätten allmänt brukas till 

 brödbakning, bryggning och annan eldning; ej att förtiga, det bekvämligare, 

 lei>a?ide ocirdesgårdar även härigenom kunde vinnas och tillgång på allehanda 

 slöjdämnen framdeles bliva tillräcklig. Och om varje hemman, som meren- 

 dels nu har 100 tunnlands årligt utsäde, skulle använda i eller 2 tunnland 

 till trädplantering, vore på detta sättet mera vunnet än tappat, då i stället 

 för 3:dje eller 4:e kornet kanske 5:e eller 6:e kornet finge påräknas, vilket 

 vore att förmoda av den myckna halmen, som årligen uppbrännes. 



Författarens resonemang och anvisningar, som äro vida före sin samtid 

 och faktiskt beteckna uppslag till en förbättrad skogsskötsel och en allmän 

 landskultur, utmynna äntligen i önskvärdheten av ett särskilt ämbetsverk för 

 skogsärendena. Han yttrar nämligen följande (med moderniserad stavning): 



En så nyttig och för riket högst betydande hushållsgren, som skogen är, 

 borde, efter min oförgripliga tanke, vara ställd under ?}åoon särskildare vård orh 

 direktion. Ty ehuru alla riksens kollegier, såsom kammarkollegium i anse- 

 ende till kronoallmänningar o. dyl , krigskollegium för fästningsverkens och 

 salpetersjuderiernas skull, amiralitetskollegium i hänseende till flottan, bergs- 

 kollegium i anseende till våra bruk och kommerskollegium i avsikt på såg- 

 verken, hava vardera mycket att säga över skogen, ej att förtiga den tillsyn 

 däröver, som herrar landshövdingarna, kronobetjäningen och jägeristaten hava ; 

 höra vi dock en ständig och allmän klagan över skogsbrist. Skogeris värd 

 tyckes därför fordra ett eget och särskilt verk, vilket kunde till äventyrs bestå av 

 vissa ledamöter utav samtliga nyssnämnda kollegier, som skulle hålla ordent- 

 liga sammanträden och sysselsättas med skogshushållningen uti hela dess vidd, 

 avskaff"a de inritade missbruk samt främja och stadga allt vad till förbättring 

 och gagn kunde leda. — 



Av den lämnade redogörelsen torde en läsare finna, att även om man kallar 

 hoijägmästaren I. A. af Strö.m »den svenska skogshushållningens faderi>, har 

 denne dock i »Plantage-Directeuren», professor E. G. Lidbeck haft en vid- 

 synt, anmärkningsvärd föregångare. 



Hugo Samzelius. 



