82 SKOGSVARDSSTVRELSERNAS BERÄTTELSER I915. 



Såvida ändring i gällande bestämmelser rörande laggild gärdesgårdstyp 

 kommer till stånd får styrelsen påpeka nödvändigheten av att kostnads- 

 frågan för stängsel grannar emellan, där endast å ena sidan småkreatur 

 hållas, regleras så att den ökade stängselkostnaden, som betingas av 

 småkreaturen, läggas ä den som mot grannens rågång vill med smådjur 

 beta. Förslag till bestämmelser Jiärom: Vill ägare till mark, som grän- 

 sar till annans, beta med småkreatur, vare skyldig, förutom halva kost- 

 naden för till hägn mot större kreatur lämpligt stängsel, jämväl vid- 

 kännas ökade kostnaden, som betingas av stängslets ökade täthet. 



Gällande hägnadslagstiftning synes emellertid även i vissa övriga hän- 

 seenden lida av bestämda brister. 



Ifrågavarande förhållanden sammanhänga nära med den oklarhet i fråga 

 om bestämmelserna rörande gemensamt mulbete, som vidlåder gällande 

 stängselförordning. I S 5 mom. 2 nämnda förordning säges: »Finnes 

 mellan ägor, som nu sagde äro, ej stängsel, då skall, så länge det för- 

 hållandet fortfar, den ohägnade marken anses vara till gemensamt mul- 

 bete upplåten där ej annorlunda avtalat är.» 



Sålunda finnes ej här uttryckligen bestämt för vilka den ohägnade 

 marken må anses vara till gemensamt bete upplåten, men torde all- 

 männa rättsmedvetandet säga att betesrättshavarna skola vara i den ge- 

 mensamma marken delaktiga. 



Detta framgår ock ur B. B:s kap. 11 § i, där sägs: »Ostängd mark 

 och hjordavall mage alla, som däri del hafva, till mulbete nyttja, och 

 late där fä sitt hvart om annat gå.» 



Med hävdandet av denna princip, att endast den, som i den ostängda 

 marken har del, äger därå nyttja betet, torde en hel del ohägn, som 

 för närvarande sker, därigenom att jordbrukstorpare eller backstugusittare 

 intaga annans fä på sommarbete kunna förhindras. 



Ej heller torde kunna antagas riktigt, att en delägare i den som ge- 

 mensam ansedda betesmarken äger rätt upplåta bete till vilken eller 

 hur många som hälst, härigenom sker ju intrång på de andra betes- 

 innehavarnas rätt. 



Ett förtydligande i kommande ägofridsförordning rörande gemensam- 

 hetsbetet anser styrelsen därför vara av förhållandena påkallat. 



I de flesta länders skogslagstiftning förefinnes lagbud, att bete är för- 

 bjudet uti till återväxt bestämda skogstrakter. Så t. ex. i vårt grann- 

 land Danmark förordnades redan 1670 att beteskreatur ovillkorligen 

 skulle avhållas från kultur- och planteringsland. 



Det torde därföre ej vara för tidigt att denna fråga beaktades vid 

 blivande lagstiftning rörande ägofriden. Visserligen är i § i av stäng- 

 selförordningen uttalad den allmänna grundsats, att envar är pliktig att 



