JONKÖPINGS LÄNK LANDSTINGSOMRÅDE. 83 



om sina hemdjur hålla sådan vård, att de icke olovligen inkomma på 

 annans ägor, men denna grundsats är underkastad väsentliga inskränk- 

 ningar genom stångselvitsordet och föreskriften att ägor, som å båda 

 sidor utgöras av skog, utmark eller beteshage samt ej äro från varandra 

 avstängde, skola anses vara upplåtna till gemensamt mulbete. Det lig- 

 ger i öppen dag, att en tillämpning av nyss anförda huvudregel utan 

 varje modifikation skulle lända till skogshushållningens fromma, men å 

 andra sidan kan betvivlas att för närvarande en sä genomgripande för- 

 ändring låter sig genomföras. Däremot torde tiden vara inne att få till 

 stånd en bestämmelse som förbjuder betning av får och getter ä ge- 

 mensam mulbetesmark. Visserligen har genom kungl. kungörelsen av 

 den 18 november igio angående inskränkning i betesrätt å ohägnad 

 mark inom Jönköpings län förordnats att betandet av får och getter skall 

 vara förbjudet å till gemensamt mulbete upplåten mark därest samtliga 

 delägare ej annorledes överenskomma, men förmånen härav för mark- 

 ägare, som vill skydda sin skogsodling, minskas betänkligt därigenom, 

 att rågranne har stängselvitsord. 



Styrelsen får därför föreslå att betandet av får och getter,' såsom särskilt 

 skadligt för återväxten, förbjudes annat än i inhägnad beteshage å till 

 gemensamt mulbete upplåten mark, kungl. maj:t obetaget att därifrån 

 medgiva undantag för de län eller delar däraf, där sådant må finnas er- 

 forderligt. 



Med hänsyn till § 5 i stängselförordningen — där stadgas att, då 

 ägor, mellan vilka stängas skall, utmark eller beteshage, och ena si- 

 dan märkligen betungas av stängsel utan motsvarande nytta, deltagandet 

 i stängselskyldigheten må nedsättas för den, som ej begärt stängseln — 

 är tydligt, att om under nuvarande förhållanden markägare, som utfört 

 skogskulturarbete, begär, att grannarna skola med honom deltaga i stäng- 

 seln, är det endast han, som har gagn av denna, och följaktligen hela 

 stängselbördan faller på honom ensam. Erkännes däremot den naturliga 

 förpliktelsen för kreatursägare att hålla sådan vård om sina djur, att de 

 ej inkomma på skogsodling, sä blir det deras sak att, om de finna så- 

 dant fördelaktigt, begagna sig av stängselvitsordet, vadan ägaren av det 

 skogsodlade området icke kan åläggas att till mer än hälften deltaga i 

 stängselkostnaden. I stället för att stänga i rågångarna torde det i de 

 flesta fall ställa sig billigare för såväl rågrannarna som ägaren till det skogs- 

 odlade området att sluta förening om stängsel till kulturfältet. 



För reglerandet av betesförhållandet å sanfäld mark borde därföre 

 stadgas att kreatursägare förpliktigas taga sådan vård om sina betesdjur 

 att de ej inkomma å möjligen befintliga kulturfält ä dylik mark. 



Fördelen av stängselvitsordets inskränkande, i den mån sådant kan 



