Vetenskapliga meddelaudeu. 



Om veslfinska ordet sylta. 



Af Aug. Ahlqvist. 



I Vestfinskau eller Tavastlänskau eller rättare Finskans 

 jäniiska dialekt förekommer ordet si/li gen. sylen famn, famns- 

 mått i formen sylta gen. sijllän, hvilken gestalt återfinnes i 

 det estniska siild gen. siilla famnsmått, som förekommer 

 jemte silli, sille famn, sköte. Att detta sylta (silldj står i 

 nära förvandtskap med syli (siili), är påtagligt, men af hvil- 

 ket slag är denna förvandtskap? Det naturligaste vore, att 

 sylta (silld) skulle utgöra ett derivat från syli (siili); men 

 en sådan derivationsform, som vi här skulle anträflfa, före- 

 finnes ej i språket. Min mening är, att sylta (silld) är in- 

 genting annat än kasus infinitivus sing. af det ursprungligare 

 syli, och att språket för den speciela betydelsen famns;^?å^^ 

 substituerat denna form. som vid angifvandet af längdqvan- 

 titeter mest begagnas, såsom en fullkomligen ny ordstam. 



Till detta antagande ledes jag af följande omständig- 

 heter. Uti Estniskan förekomma äfven några andra fall der- 

 af, att kasus infinitivus af ett ord upptages i språket såsom 

 en ny ordstam, hvilken då bildar en annan gestalt eller en 

 afart af det förra. Detta är fallet med orden roht, toht , 

 hvilka, ehuru rätteligen infinitiv-kasus af orden rohi, tolii = 

 f. ruoho, tuohi, äro sjelfständiga stammar och böra betraktas 

 såsom afarter af dessa; i betydelsen är ingen skilnad. I Fin- 

 skan är denna företeelse, utom i förevarande fall, sällsynt. 

 Dock har jag hört i en trakt, hvarest ordet rtiiihi är okändt, 

 i den bekanta visan sjungas: ''"'ei ole ruuhtaa rannalla'''', så- 



