127 



Den känsla af tillfredsställd vetgirighet, de flesta erfara, 

 då, de inhemta, att en företeelse är yttring af den eller den 

 kraften: t. ex. att åskan är yttring af luftens elektricitet, 

 norrskenet troligen af jordmagnetismen o. s. v., har sin grund 

 deri, att man anser kraften för en verkande orsak till före- 

 teelsen. Äfven Biichner — eller de auktoriteter, han anför, 

 synas implicite hylla denna åsigt. Men den beror uppen- 

 bart på en villfarelse. 



De nyssanförda begreppen få icke förvexlas: en grund 

 har eu följd, en kraft yttrar sig, men endast en orsak har 

 en verkan. Och en orsak är alltid en sak, ett faktum, en 

 enskild företeelse. 



Också skulle jag tro, att numera alla naturforskare, som 

 tänkt öfver dessa ämnen, fatta begreppet kraft i dess rätta 

 betydelse — icke såsom uttrj^ck för en verkande orsak, utan 

 såsom betecknande ett visst slag af företeelser, eller rättare, 

 den konstanta ordningen i dessa företeelser. Elektriciteten 

 t. ex. eller den elektriska kraften skulle alltså beteckna den 

 af erfarenheten konstaterade ordningen i de elektriska feno- 

 menerna. Krafternas omsättning vore alltså den iakttagna 

 ordningen i ett slags företeelsers öfvergång till ett annat slags. 

 Kraftmåttet åter det matematiska uttrycket för denna ordning. 



Men sjelfva denna måttbestämning har fört vetenska- 

 pen att söka ett högre och bestämdare uttryck för den be- 

 stående ordningen i företeelserna, nemligen deras lag, natur- 

 lagarne. 



Långt derifrån alltså, att naturvetenskapen skulle med 

 någon högdragenhet se ned på begreppen såsom toma be- 

 grepp — hvilket också vore ett förfarande mot naturen, eme- 

 dan allt naturforskarens vetande är ett vetande om det i na- 

 turföreteelserna allmänna — utgör det tvärtom yttersta före- 

 målet för vetenskapens sträfvande att begripa naturen. Detta 

 begripande är vetandet om naturlagarne, om det förnuftiga 

 sammanhanget, den bestående, förnuftiga, oföränderliga ord- 

 ningen i naturföreteelserna. Den nyare naturforskningen skil- 

 jer sig från den äldre icke deruti, att den icke fortfarande 

 skulle hafva detta mål, utan deri, att den mindre vågsamt 



