128 



ur de iakttagna företeelserna drager sina slutsatser om före- 

 teelsernas lag. Erfarenheten, att nya och noggrannare iakt- 

 tagelser så ofta kullkastat tidigare läror, har inskärpt denna 

 varsamhet; och den oerhörda mängden af observerade, förut 

 okända företeelser, som genom forskarenas flit och skarp- 

 sinne dagligen och stundligen ökas, har oändligen försvårat 

 beherrskandet af detta material. Men målet, uppfattandet af 

 förnuftet i naturen, Anden i naturen har en af de största na- 

 turforskare kallat det — detta mål för forskningen qvarstår 

 orubbadt. Att så förhåller sig, det utgör Materialismens säk- 

 raste vederläggning. 



Aldraminst kan den verkliga naturforskaren, som lärt 

 sig att af föreliggande fakta sluta till företeelsernas lag, vara 

 blind för, att den förnuftiga ordningen i mensklighetens hi- 

 storia är en annan, än naturens ordning. För honom främst 

 måste det vara uppenbart, att menniskan, ehuru i sitt för- 

 hållande till naturen bunden vid dennas oföränderliga lagar, 

 använder naturföremålen för sina, naturordningen icke till- 

 hörande ändamål. Hvarje menniskoverk, hvarje mensklig 

 handling bär äfven i det yttre uppå sig denna pregel af sitt 

 ändamål, en pregel, som i naturföreteelserna saknas. Den 

 plöjda åkern, vattendamen, plogen, fabriksmachinen, kojan, 

 palatset, templet — allt detta talar om sitt ändamål. Men 

 t. ex. rosen säger oss icke, för hvilket ändamål den är till, 

 icke det skyhöga berget, icke vårt planetsystem, icke verlds- 

 bygnaden. 



Att detta rum, i hvilket vi samlats, är till; att det har 

 denna form; att denna sköna bygnad har denna inredning 

 och dessa orneringar; att den inträdandes öga i dess vesti- 

 bule mötes af bilder, hvilka framställa skaldekonstens och 

 tonernas makt; att vi här sammankommit, för att betyga 

 vårt intresse för den vetenskapliga forskningen; att öfver- 

 hufvud det ringa Finska folket i-est detta palats, på det att 

 i dess salar må förkunnas naturens under, historiens lärdo- 

 mar — allt detta kan icke vara ett verk af en naturnödvän- 

 dighet. Och huru ringa är ännu detta, som här närmast om- 

 ger oss, mot den konstrika väfnad af menskliga sträfvanden, 



