130 



m. m. närvaro och omsättning, slutligen hänföra dem till nå- 

 gon oföränderlig naturlag. Den borde t. ex. bevisa, att sta- 

 ten sammanbålles genom kohesionen, att reformationen till- 

 hör de elektriska fenomenerna o. s. v., samt att alla hithö- 

 rande fakta återkomma såsom öfriga enahanda naturföreteel- 

 ser i en gifven lagbunden ordning. 



Vid uttalandet af denna fordran bör jag kanske nämna 

 Engelsmannen Buekle's namn. Buckle har nemligen uppvi- 

 sat, att samma statistiska siffror eller rättare talproportioner 

 återkomma för vissa sociala förhållanden isj^merhet i Eng- 

 land. Men detta är en annan sak. Att i handlingens verld 

 råder en förnuftig ordning, så att äfven i den enahanda or- 

 saker medföra enahanda verkningar, har väl ingen satt i 

 fråga. Än mindre bestrider någon, att menniskan är af na- 

 turordningen bunden, d. v. s, att förverkligandet af hennes 

 ändamål beror af hennes makt öfver medlen — en makt, 

 hvilken just naturforskningen i så hög grad . bidrager att ut- 

 vidga, sålunda dag för dag minskande detta beroende. 



Både astronomin och geologin kunna uppvisa högst 

 märkvärdiga företeelser af en utveckling i naturen. Men na- 

 turordningens allmänna karakter är dock oföränderligheten, 

 de enahanda företeelsernas ständiga återkommande, så att 

 äfven, hvad som företer sig såsom en utveckling, kan utgöra 

 en sådan omvexling, endast utsträckt öfver en längre tids- 

 period. Deremot visar redan den ytligaste betraktelse, att 

 den menskliga kulturen fortgår i en serie, till ständigt nya 

 företeelser. Man säger vanligen, det är idéernas makt, som 

 skapar denna utveckling i mensklighetens historie. Man för- 

 står dermed, att de öfvertygelser, som efterhand göra sig 

 gällande hos folken, ledande och styrande framträda i deras 

 handlingar, genom att för handlingen uppställa nya ändamål. 

 Men i all mensklig handling återfinnes en ledande idé, i hvil- 

 ken alla öfvertygelser uppgå, såvidt de på handlingen inver- 

 ka, och under hvilken de underordna sig — nemligen det 

 Rättas idé. Den är något mera än en öfvertygelse, ty den 

 har i handlingen en verklig, faktisk, äfven för de yttre sin- 

 nena uppenbar tillvaro. Än mera, det Rätta är en makt på 



