131 



jorden, en makt, som i folkens samlif och i verldshistorien 

 gör sig gällande mot livarje motstånd. Dennna handlingens 

 lag, det Rätta, den återfinner naturforskaren ingenstädes i 

 naturordningen, ehuru hans blick med fjerrglasets bistånd 

 förmår tränga till de aflägsnaste rymder, och mikroskopet 

 för hans öga blottar så att säga hvarje atom i naturföremå- 

 len på vår jord. I naturordningen är ingenting rätt, ingen- 

 tina; orätt. Men den menskliga handlingen har i denna sio 

 karakter af rätt eller orätt hela sin betydelse. 



Dock vetenskapen söker enhet och sammanhang, och 

 för den måste förnuftet i naturen och i historien vara ett. 



Från historiens synpunkt är denna enhet jemförelsevis 

 lätt funnen. Ty för den är naturordningen blott medel. 

 Sjelfva naturlagarnes oföränderlighet är blott ett förnuftigt 

 vilkor för frihetens verk. Ty endast i förlitande på denna 

 oföränderlighet kunna den menskliga handlingens ändamål 

 förverkligas. T. ex. byggmästaren reser husets murar efter 

 sitt lods anvisning, emedan han vet att tyngdkraften yttrar 

 sig oföränderligt i lodsnörets rigtning. Detta gäller så i det 

 största som i det minsta: utan naturnödvändighet gifves för 

 den menskliga handlingen icke någon frihet. 



Men sannt är, att den historiska betraktelsen i öfrigt 

 lemnar naturordningens tillvaro åt dess öde. Naturforskaren 

 deremot, som sysselsätter sin eftertanke med tusental solsy- 

 stem eller om också blott med tietusental anorganiska före- 

 mål eller lefvande organismer på vår jord, om hvilka mäng- 

 den af menniskor intet känner, och hvilka aldrig varit eller 

 någonsin skola blifva medel i menniskans hand — han kan 

 icke finna sig tillfredsställd af åsigten, att denna på tillvaro 

 lika rika som konstrika naturverld skulle hafva sin enda be- 

 tydelse i att vara medel för hvarjehanda handlingsplaner på 

 denna grand i rymden, som vi kalla jord, hvilken längese- 

 dan förlorat sin fordna förmodade plats af verldsbygnadens 

 medelpunkt. 



Jag vågar tro, att häri den stora gåta är antydd, som 

 sväfvar öfver vetenskapens alla mindre ännu oupplösta gåtor. 

 De lära, den ena med den andra, vetenskapsmannen, att öd- 



