139 



en vigtsenhet vatten en centigrad, och denna kallades en 

 kalorie. I anseende till vigtsenheteus olikhet i särskilda län- 

 der blifver derigenom denna qvantitet icke absolute, utan 

 endast relativt bestämd; till vinnande af likhet plägar i ve- 

 tenskapliga uppgifter kilogrammen (ungefär 2'/3 Ö) antagas 

 som vigtsenhet. För större tj^dlighet vill jag dock nu be- 

 gagna vårt vanliga skålpund. Då således ett % vatten be- 

 höfver 100 kalorier till 100'-' uppvärmning och 1 U af de 

 tyngsta metallerna platina, guld, qvicksilfver, bly endast om- 

 kring 3, jern 11, kol 26 o. s. v. trodde man sig berättigad 

 till antagandet att tätare ämnen i allmäidiet e2;de en mindre 

 kapacitet eller rymlighet för värme, och emedan vid stötar, 

 sammanpressning och dyl. en större täthet uppstår, så drog 

 man deraf den slutsats att kroppans värmekapacitet derige- 

 nom förminskades och värmet till följe deraf uldrefs. — Och 

 ehuru grefve Rumford redan i slutet af förra seklet visade 

 att det vid borrning af jernkanoner Chan var nemligen då, 

 ehuru född amerikanare med namnet Thomson, anställd som 

 generallöjtnant i bajersk tjenst och upphöjd till greflig vär- 

 dighet under först anförda namn) utvecklade värmet, hvar- 

 med han bragte vatten till kokning, icke åtföljdes af någon 

 förändring i jernets värmekapacitet, och deraf slöt att värmet 

 icke utpressades ur jernet, utan rent af producerades, samt 

 då det ej står i mensklig förmåga att af intet producera ett 

 ämne, det ej kan utgöra en egen materie, en substans, utan 

 måste vara en rörelse, ett arbete; ehuru Davy senare åda- 

 galade att genom gnidning af tvenne isstycken mot hvaran- 

 dra värme uppstod, så alt de smälte till vatten, oaktadt vatt- 

 nets värmekapacitet är dubbelt så stor som isens, och till 

 smältning af 1 Ö is dessutom åtgår ej mindre än 79 kalo- 

 rier, hvarföre det dertill erforderliga värmet omöjligen kunde 

 förefinnas i isen, utan måste produceras af arbete och följ- 

 akteligen vara en rörelse, så förblef man dock vid den gamla 

 åsigten att värmet vore ett eget, ovägbart ämne, hvilket dels 

 såsom fritt antingen rörde sig genom verldsrymden, luften 

 m. m. eller var insamladt uti kropparne i olika qvantiteter 

 och förorsakade deras temperatur, dels ingick med dem ett 



