2() 



Ijufvarc än honung. Och han höll honom hos sig den nallen 

 och lillät honom icke gå, i del han bad, alt Gud skulle 

 gifva honom en uppenbarelse för hans skull — den heliga 

 eremiten var nämligen siare. Då solen gått ned, åto de 

 litet bröd och drucko vatten, undfingo Guds nåd, bådo och 

 insomnade båda i cellen. 



Då nu den gamla, såsom hans vana var, vaknade till 

 bönen i början af natten, öppnade Gud hans ögon, och han 

 såg en stor skara munkar slå omkring fader Makarius. Alla 

 voro strålande såsom ljuset och buro vingar på skuldrorna 



I'ol. 16 a. såsom fåglar. Och han hörde dem säga: ,,slå upp nu, Maka- 

 rius, och börja ulöfvandet af den tjänst och myndighet, som 

 bhfvit dig uppdragen, ty tiden är kommen! Upp, gå, ty jag 

 sänder dig!" Då den heliga eremiten hörde detta, förundrade 

 han sig högeligen och teg. Men då det blef dag och den 

 fromma Makarius ville begifva sig hem, sade den gamla till 

 honom: ,,har du icke sett något denna natt?" Den fromma 

 Makarius svarade: ,,alls ingenting har visat sig för mig, 

 utan jag har sofvit med hela den själsfrid och ro jag eger.' 

 Då sade den gamla eremiten: ,,hvad du tänkt, det gör! Ty, 

 säger jag dig, af Herren är det, och Gud kallar dig på grund 

 af sin kärlek till människosläktet och sitt herravälde, som 

 varar i allan tid bland människorna." Och den gamla yp- 

 pade för honom intet af det han sett, för att han icke skulle 

 förhäfva sig i sitt sinne, utan bjöd honom begifva sig ett 

 stycke från staden och bo ensam i ett kloster. Ty ännu 

 hade icke andra Guds dyrkare än fader Antonius allena 

 begifvit sig i öknen. Och den fromma fader Makarius be- 

 gaf sig bort. Och han började fördela hela sin egendom 

 på behöfvande och faltiga och gick och bodde i ett litet 

 kloster utanför en annan stad, som icke var hans, såsom 



Fol 17 a. eremiten befall honom. Och han var ensam och i frid. 

 Men då stadsinvånarna sågo hans gerningar, rena och rätt- 

 skaffens såsom hos vår Herre Jesus Kristus, och hans myckna 

 ödmjukhet, öfverlade de sig emellan att göra honom till sin 

 presbylär, eftersom do i sin stad icke hade någon presbylär, 

 som gaf dem nattvarden. De gingo således och bådo sin heliga 



