36 



förändrade sig och antogo gestalt af hästar, andra voro så- 

 som ryttare, rustade till strid mot hvarandra. Andra slut- 

 ligen gingo fram till grottans mynning, gjorde brinnande eld- 

 knippen och kastade dem in i grottan. Men de upplöstes för 

 den fromma fader Makarius' böner. Då uppstämde han en 

 lofsång med orden ^): ,, Herren är mitt ljus och min fräls- 

 ning, för hvem slndle jag frukta?" o. s. v. 



Då det blef morgon, såg han icke till något. Och han 

 gick in i grottan och vidtog med sitt vanliga arbete, lof- 

 vande Gud och välsignande hans namn. Men han var icke 

 vid jämnmod såsom eljes om dagarna, ty Herren lät honom 

 pröfvas genom tankar, hvilka de onda dämonerna lade i 

 hans sinne, såsom ett bord fullt af ätbara frukter. Och 



Fol. 26 a. sålunda började tankarna först med otukt och glupskhet 

 och hjärteägslan, med fåfänghg ära och tvifvel och hjärtats 

 qval och med högmod och fruktan, med öfvermod och för- 

 sofTning och egenrättfärdighet, med smädelse och otro och 

 med lösslitande af hoppet från Gud, hvilket beröfvar männi- 

 skan Gud, m. m. dylikt. Men med dämonernas hela arbete, 

 som var deras näringsgren, och med de tankar med hvilka 

 de anfäktade honom, gick det så, som han om allt detta be- 

 tygat för fader Antonius: i följd af hans tillit till Gud hjälpte 

 Gud honom i alla hans pröfvelser, så att han gick som seg- 

 rare ur dem. 



En lång tid efter denna strid med dämonerna bröt han 

 upp och kom till fader Antonius. När den heliga och stora 

 Antonius såg honom på afstånd, talade han och sade till 

 oss, sina lärjungar"^): „se en äkta israelit, i Iwilken intet 

 svek är! Denna man, som I sen, mina barn, är en god och 

 lång vinranka, och dess frukter skola vara talrika och söta 

 i Herren Sebaots mun, d. ä. de barn Gud skall gifva ho- 

 nom: de hvilka anamma hans heliga undervisning." Då 

 han framkom till den heliga fader Anton, böjde han sig 

 djupt till jorden för honom. Men denne reste honom upp, 



Fol. 26 b. helsade och kysste honom. Och han såg, att hans anlete 



1) Ps. 27. 

 '-) Joh. 1, 47. 



