170 



hållet skrifvet med gyllene bokstäfver, med undantag af hans 

 egenhändiga underskrift, hvilken för större anspråkslöshels 

 skull är skrifven med bläck. Schahens slutord är, att han 

 aldrig skall sluta fred med turken, emedan, oafsedt olikhe- 

 ten i religionen, han blifvit svårt förolämpad och ifrigt ön- 

 skar att hämnas samt hoppas så mycket mera att kunna utföra 

 sin plan, som han hör om den goda hjälp, som påfven vill 

 förskallä honom, han beder honom att i detta hänseende 

 göra allt, och försäkrar honom att han å sin sida, i förening 

 med sin son, prinsen, skall oafbrutet föra krig nied 200,000 

 ryttare. — Detta så storartade löfte är, skulle jag tro, snarare 

 gjordt på skryt, än på den grund att han skulle kunna föra 

 ett så stort antal i fält. — Dessutom sade han mig. att Eders 

 Majestät för några år tillbaka skickat ett sändebud i nästan 

 samma ärende som jag nu framstälde för honom, och att 

 detta blifvit mycket nådigt affärdadt, samt vidare, att äfven 

 han å sin sida i dettas följe till Eders Majestät skickat ett 

 sändebud ; han uttalade sin förvåning öfver att ingen under- 

 rättelse inlupit från den afskickade, likasom han ock tycktes 

 förundra sig däröfver, att Eders Majestät under den långa 

 tid som han fört krig, icke angripit turkarne, hvilket sän- 

 debudet sagt Eder afsikt vara. — Sedermera hörde jag i 

 Indien att den skickade varit en viss augustinermunk Simon, 

 portugis till börden, hvilken tillika med det persiska sände- 

 budet i Cotschin '^) gått ombord på skeppet Buonviaggio, och 

 att man aldrig mera hört något om honom. 



II. Jag kommer nu till det andra kapitlet. Staden 

 Tauris ^2) fann jag i persernas händer, men man kunde fritt 



") Angående Cotschin jmfr. llitter, a. a. V, pag. 785. 



'2) Jag kunde här försöka att gifva en utförlig framställning af 

 persernas missöden vid Tauris ända till den dådkraftige Hamsa Mirsas 

 död, till hvilken tid Vecchietti uppehöll sig i Persien, — för att däri- 

 genom helysa hans fragmentariska uppgifter; men då v. Hammers skild- 

 ring (Geschichte des Osmanischen Reichs, Ed. 1, Band IV, pagg. 170 f.) i 

 allt hufvndsakligt är riktig, afhåller jag mig från en sådan framställ- 

 ning, som endast kunde hänföra sig till detaljer, skildringar af drabb- 



