281 



— med en större eller mindre omsorg, hvilken man icke 

 utan skäl betraktat såson en måttstock af den kulturgrad 

 de resp. folken uppnått. 



Egendomlig i afseende å den för hithörande åtgärder 

 lagda grunden är den svenska lagstiftningen, som tydligast 

 karakteriseras genom kgl. plakatet af den 28 no v. 1C66, i 

 hvilket gamla borgar, hus, fästen, skansar, stenkummel, re- 

 sta stenar, jord- och ättehögar togos, såvidt de befunno 

 sig på kronojord, egen eller skatte, under konungens hägn 

 och beskydd, „icke annars än voro de vår enskilde egendom". 

 Enahanda skydd tillerkände samma plakat alla kyrkor och 

 kloster samt deras tyg, redskap, prydnad på väggar och 

 fönster, målningar eller ,,hvarjehanda innandöme, som nå- 

 got tänkvärdigt kunna innehålla", under det att enahanda 

 fornlemningar på frälsejord anförtroddes åt adelns uppsigt 

 och ära. I 1668 års riksdagsbeslut uttalade också rikets 

 ständer sitt erkännande af den åtgärd förenämnda plakat 

 innehöll och hafva Sveriges rikes fornlemningar sedan denna 

 tid betraktats såsom kronans egendom, hvaröfver jordegaren 

 icke kan fritt disponera. 



Samma grundåskådning, ehuru i mindre absolutistisk 

 form, gör sig i sjelfva verket gällande i de länder, i h vilka 

 fornlemningarna betraktas såsom nationalegendom. Tyd- 

 ligast är detta uttryckt i den grekiska lagen af den 10 (22) 

 maj 1834. Alla icke 'blott fasta, utan äfven lösa fornlem- 

 ningar, hvilka kunna hänföras under denna lag, förklaras — 

 såsom härrörande från grekiske förfäder — för alla Helle- 

 ners nationalegendom. Den privata eganderätten erkännes 

 visserligen, men gör sig i så ringa mån gällande att staten 

 tillerkännes t. ex. halfva eganderätten äfven till fornlemnin- 

 gar, hvilka upptäckas på eller i privat jord. Så mycket 

 större förpligtelser i afseende å fornlemningars vård ikläder 

 sig naturligtvis härigenom det allmänna. 



Likaså utsträcker den franska statsförvaltningen sina 

 omsorger också till sådana fasta fornlemningar, hvilka be- 

 finna sig i privat ego med förklaring att dess åtgärder till 

 desammas vård hafva en allmännyttig karakter — tin ca- 



