IXSEKTLIFYET I ARKTISKA LÄNDER 



merna ega ett ganska kort sugrör, som ej öfverträffar flu- 

 gornas och småbiens; hos nattfjärilar, dagfjärilar och svär- 

 mare tilltager det successivt i längd, så att det hos de 

 största svärmare uppgår ända till 120 mm., den största ut- 

 veckling som sugapparaten hunnit hos någon känd in- 

 sektart. 



Förutom af dessa nu nämnda insekter med sugande 

 mundelar besökas blommor äfven rätt mycket af vissa skal- 

 baggar, hvilka antingen endast bita sönder och uppäta blom- 

 mans delar eller ock uppslicka honungen. Det bakre käk- 

 paret är också hos en del af dessa på ett rätt egendomligt 

 sätt förvandladt till en slicknings- (Lepturidce, Cetönia m. fl.) 

 eller till och med till en sug-apparat {NemognatJia bland Tele- 

 phorida?), som jemte hufvudets förlängning gör det möjligt 

 för dessa former att åtkomma äfven rätt väl dold honung. 

 Någon mera betydande rol spela dock dessa former ej. 



I det föregående har framhållits, dels huru under jor- 

 dens utveckling uppträdt blommor med allt mer och mer 

 dold och svåråtkomlig honung, dels insekter med en sug- 

 apparat, allt bättre och bättre egnad att åtkomma den väl 

 dolda honungen. 



Förtjensten att först hafva påvisat, att ett samband i 

 detta hänseende finnes mellan växt- och insektverlden tillkom- 

 mer den tyske naturforskaren Chr. Conr. Sprengel, som i sitt 

 1798 utgifna arbete: »Bas entdeckte Geheimniss der. Natur 

 im Baue und der Befruchåtng der Blumen», i en mängd 

 enskilda fall redogör för det märkvärdiga sätt, hvarpå blom- 

 morna äro lämpade för befruktning genom insekter. Först 

 i våra dagar har det lyckats sådana män, som Ch. Darwin, 

 F. Delpino, F. Hlldebrand, S. Axell, H. Muller m. fl., 

 att genom förnyade undersökningar göra detta förhållande 

 allmänt kändt och erkändt. Med undantag af den sist- 

 nämnde hafva dock nästan alla endast fäst sig vid blom- 

 mornas byggnad, men föga beaktat insekterna. Cxenom nog- 



448 



