CHRISTOPHER AURIYILLIUS 



h varandra, kan rnan antaga antalet af de från det ifråga- 

 varande området kända arterna för något större. 



Om den vestra delen af arktiska Sibirien känner man 

 således ej så obetydligt. Långt mindre är bekant om den 

 östra delen, som var fullkomligt okänd med afseende på 

 sin insektverld, tills Vega-expeditionen från öfvervintrings- 

 stationen vid Pitlekaj och ett par andra ställen hemförde 

 en liten samling insekter. Dessa äro visserligen ej ännu 

 fullt bearbetade, men torde uppgå till ungefär 86 arter, 

 hvaraf 87 skalbaggar, 5 växtsteklar, 4 parasitsteklar, 1 

 humla, omkring 20 flugor, 10 myggor, 2 skinDbaggar, 2 

 stritar, 1 dagfjäril, 1 spinnare, 1 nattfjäril, 1 mätarefjäril 

 och 1 hårvingeslända. 



Till och med vid gamla verldens nordligaste udde Kap 

 Tscheljuskin (77° 86') anträffades af samma expedition 1 

 liten kortvingad skalbagge, Micratyrnma Dicksoni Mäkl., 1 

 fluga och 4 myggarter. 



Der det arktiska Asien slutar i öster vidtager på andra 

 sidan om Beringssund det arktiska Amerika, som består 

 af tvenne till sin natur rätt skiljaktiga delar, fastlandet och 

 öarna i Ishafvet. Trädgränsen, som genom hela Asien går 

 ganska nordligt, vanligen mellan 66:e och 69:e breddgraden, 

 fortsätter till en början på samma sätt i Norra Amerika, 

 så att träd finnas ända ut mot mynningen af Mackenzie- 

 floden, och endast sjelfva kuststräckan är trädlös. Men allt 

 efter som man närmar sig Atlantiska hafvet, drager sig 

 skogsgränsen allt mer och mer undan söder ut, så att den 

 vid Atlantens kust går fram mellan 52° och 53°. Häraf 

 följer, såsom naturligt är, att den vestra delen af det ark- 

 tiska Amerika är vida rikare på insekter än den östra 

 samt har att uppvisa flere verkliga skogsinsekter, hvilka 

 annars äro mycket sällsynta inom polcirkeln. Med afse- 

 ende på sin insektverld äro dock dessa trakter föga under- 

 sökta. 



r 410 



