CHRIS rO PH ER A URIVILLIUS 



sanningen af hans till allmän naturlag upphöjda sats, att 

 intet organiskt väsende kan fortlefva genom att under obe- 

 gränsadt antal af generationer befrukta sig sjelft, komma 

 i dagen. 



Härpå var naturligtvis omöjligt att omedelbart genom 

 försök gifva något svar. Men, så vidt jag kan förstå, gifva 

 de båda Pedicularis-arterna från Spetsbergen ett svar, som 

 är långt vigtigare än något, som på experimentel väg skall 

 kunna gifvas. De visa nämligen, att en art verkligen genom 

 en otalig mängd generationer kan fortplanta sig genom 

 sjelfbefruktning och ändå ej duka under i en strid för till- 

 varon, som måste anses för ganska hård. Visserligen råder 

 på Spetsbergen näppeligen en sådan täflan mellan bättre 

 och sämre utrustade arter, som i varmare trakter, ty ut- 

 rymmet är der stort nog för den växtlighet, som finnes. 

 Striden mot de yttre klimatiska förhållandena är deremot 

 så mycket hårdare, och en växtart, som kan behålla sig 

 under d}dika svårigheter, kan sannerligen ej anses för svag 

 eller illa utrustad. 



Häraf följer naturligtvis ingalunda, att de af Darwin 

 och andra gjorda iakttagelserna äro felaktiga, utan blott att 

 de satser, man velat grunda på dessa iakttagelser, ej äro 

 allmängiltiga, utan endast gälla för en del former och under 

 vissa betingelser. Erkänner man nu detta, så måste nian 

 ock medgifva, att läran om arternas försämring genom sjelf- 

 befruktning ej kan användas såsom förklaringsgrund för 

 uppkomsten af korsbefruktning genom insekter, utan tvärt 

 om sjelf behöfver sin förklaring. 



Har det nämligen lyckats en art att blifva sådan, att 

 den utan att gå under kan befrukta sig sjelf genom otaliga 

 generationer, så behöfs det en förklaringsgrund derför, att 

 ej alla blifvit så beskaffade, utan i stället antingen icke 

 kunna befrukta sig sjelfva eller blott göra det med dåligt 

 resultat. 



454 



