RÄTTEN TILL SKOGSAVKASTNINGEN ÅÄ BISKOPARNAS SÄTESGÅRDAR. 15 
legierad jord och prästboställen, kan man sluta sig till vad som i avse- 
ende å ekregalet gällt och gäller å biskopsjorden. 
Det torde vara obestridligt att frälsejord — såväl av andligt som 
världsligt frälse — av gammalt njöt den höghetsrätt, som ekregalet inne- 
fattar. Det var alltså ingen nyhet då i 1647 års stadga om bärande 
träd föreskrevs att ridderskapet och adeln med frälset äge frihet å egna 
frälsägor hugga ek, bok och andra fruktbärande träd. Därvid gjordes 
1 $ 7 av berörda stadga den inskränkningen, att ingen frälseman, präst 
eller annan ämbetsman ägde makt å sina fördels- eller förläningshemman 
ej heller skattebonden långt mindre kronobonden att å sina ägor hugga 
ek, bok eller andra fruktbärande träd vid skadestånd och böter. Samma 
föreskrifter meddelades i stadgan av den 9 juni 1663 om bärande träd. 
I 16 $ av Ridderskapets och Adelns privilegier av den 16 oktober 
1723 tillförsäkrades adeln därför, att ingen skall hava frihet att låta hugga 
något virke antingen ek, bok, apel eller annat bärande träd eller vad 
det helst kan vara uppå någon adelsmans skog och mark, där han allena 
är ägande i. 
Nu är att märka, att alla adelns förläningshemman indrogos genom 
reduktionen, varför alltså ifrågavarande bestämmelser givetvis icke kunde 
avse annan frälsejord än adelns allodialjord, ty annan frälse jord ägde 
adeln då icke. När alltså biskoparna i deras och prästerskapets privi- 
legier av den 16 oktober 1723 tillförsäkrades att njuta sina biskopssäten 
och ämbetsgårdar med vanlig frälses frihet och villkor, kunde härmed 
icke avses annan frälse rätt än den, som samma dag tillförsäkrats adeln 
för dess dåvarande frälsegårdar. . Skulle meningen hava varit, att bisko- 
parna blott skulle hava den rätt å sina biskopssäten och övriga ämbets- 
gårdar, som adeln tillförene ägt å sina dåmera för länge sedan indragna 
förläningshemman, borde detta givetvis hava utsagts. Men någon an- 
tydan därom finnes ej vare sig i privilegierna eller i prästeständets proto- 
koll. Den som alltså vill påstå, att, ehuru ordalagen icke giva ringaste 
anledning till sådan uppfattning, detta likväl varit meningen, synes mig 
vara skyldig att prestera bevis härför. 
I kungl. förordningen den 13 februari 17235 om allmän eke- och bok- 
plantering i Göteborgs, Bohus och Älfsborgs län och Halland stadgas i 
$ 3, att den, som efter privilegio eller efter erhållet tillstånd hugger ek 
eller bok, skall plantera två unga träd i stället och vårda dem, samt i 
$ 4, att adeln äger på sina enskilda ägor låta fälla ek och bok men 
vara skyldig till återplantering. 
I 13 kap. B. B. av 1734 års lag stadgas: >Ingen hafve makt å kronans 
ägor och allmänningar eller å skattejord att hugga och fälla bärande 
träd, som äro ek, bok, apel och oxel, eller å hvarjehanda annat sätt dem 
