40 J; EB. "WRETLIND, 
Bästa resultatet erhålles genom klavning på och under bark, vilket, 
utan skada kan verkställas a stämplad skog. Undersökes barktjockleken 
på vid trädsektionering erhållna stamanalystrissor, måste uppmätningen 
ske omedelbart, särskilt då det gäller gran, da barken vid torkning sam- 
mandrages avsevärt (tablå 2, A och B). 
Tallbarken bör undersökas på åsarna, då vid klavning dessas höjd 
kommer att bestämma diametern. Emellertid maste tillses, att prov- 
tagaren ej medvetet uppsöker de kraftigaste barkpartierna utan tager 
provet i första lämpliga barkas, samt att han anbringar instrumentet 
horisontellt, i radiens riktning. Vidare bör observeras, att, då tallbarken 
särskilt i glesare skog mot luckor o. d. på grund av större avfjällning i 
regel tycks vara tunnare på solsidan, den ej genomgående bör under- 
sökas åt ett och samma väderstreck. 
Då barkkurvan för tallen går synnerligen nära origo, erhålles den 
nöjaktigt med relativt litet provträdsmaterial genom att uträkna medel- 
talet för diameter och barktjocklek för hela partiet gemensamt, varefter 
övriga värden kunna erhållas grafiskt utefter den räta linje, som går 
genom origo och det så funna barkmedeltalet. För granen, vars bark- 
kurva går avsevärt över origo, är denna metod ej användbar. Då det 
gäller detta träd, kan man i stället specialisera sig på några få skilda 
grovleksklasser, för vilka barkmedeltalen uträknas. Barkkurvan erhålles 
sedan genom att grafiskt utjämna dessa värden medelst en rät linje. 
Vid kubering av växande skog har i regel även barken medräknats. 
Den nu mest använda uppskattningsmetoden, T. JONSONS formpunkts- 
metod, avser emellertid närmast stamformen under bark, varför reduk- 
tion medelst erfarenhetstal måste göras exempelvis för tall, som på grund 
av sin nedtill kraftigare bark avsmalnar avsevärt hastigare på än under 
densamma. Granens barkprocent håller sig tämligen konstant på olika 
delar av stammen, varför man i allmänhet utgått ifrån att granstammens 
form ej röner inflytande av barken. I verkligheten tycks granbarken 
vara något formförbättrande (jfr tablå 2, A och B, samt tablå - 3). 
Ett förhållande, som i detta sammanhang förtjänar påpekas, är, att gra- 
nens bark stundom är tunnare längre ned än högre upp på stammen, vilket 
emellertid ytterst sällan kommer till synes i stamanalyser, då förrättnings- 
männen tydligen utgå ifrån, att detta måste vara felaktigt, varför barken 
» korrigeras». ”' 
Tallen har som ' bekant i regel två olika sorters bark: glansbark på 
1 Se ex. tablå 2, A och B! Som ex. kan anföras dubbla barktjockleken från en gran, 
som vi undersökt å Bodens revir. Diam. vid brh. på bark = 18,3; em. Barken är mätt på 
nyfälld provstam på 0,3 och I, meter från roten samt sedan på varannan meter och utgör 
1 mm. Fesp. 22;0, 15,5, 1155, 2,0, 15:90, F5;5,.1050, 5,5 samtel,3. 
