OM TALLENS OCH GRANENS BARK. 41 
de övre stamdelarna och i kronan samt skrovelbark längre ned. Glans- 
barkens tjocklek tycks variera rätt litet (A. MAASS, Skogsvårdsförenin- 
gens tidskrift 1911, förut citerad uppsats). Skrovelbark förekommer 
emellertid till mycket olika höjd av stammen, stundom ända upp i kronan. 
Hur långt denna barkbildning sträcker sig, tycks delvis bero på ärftliga 
egenskaper men även på en del mera tillfälliga faktorer som exempelvis 
exposition, då skrovelbarken i regel förekommer högre upp på träden 
i skogsbryn och dylikt. Möjligen har även åldern något inflytande, då 
överåriga tallar ofta har skrovelbark längre upp på stammen än om- 
kringstående yngre träd. Detta kan dock eventuellt bero på att de i 
samband med avverkningar etc. tidvis varit utsatta för större exposition. 
Det är för den skull ej troligt, att den procent, med vilken tallbarken 
ingar i kubikmassan, skall variera lagbundet. Tages undersöknings- 
området så stort, act de mera tillfälliga faktorerna kunna anses repre- 
senterade i samma grad, eller så litet, att de ej medverka, erhålles sä- 
kerligen även här lagbunden variation; men i första fallet kommer ej 
barkprocenten att gälla för enskilda bestånd, och i det senare får den 
för liten giltighet. 
Barkens kubikmassa har emellertid rätt litet praktiskt intresse, då, om 
man bortser från dess fördyrande utav avverkning och förädling, den 
nästan endast spelar ekonomisk roll, när det gäller bränsle och tills- 
vidare kolved. Den genom färska provstammar erhållna barkprocenten 
motsvarar dessutom på intet vis den barkmassa, som återfinnes efter av- 
verkningen, då såväl glansbarken hos tallen som framför allt granbarken, 
vilken även på äldre träd till största delen består av levande vävnader, 
hoptorka högst avsevärt efter avverkningen. För att visa detta, redo- 
göres i tablå 2, A. och B., för ett par torkningsförsök med granbark 
på stamanalystrissor av tvenne olikåldriga granar från Leufsta bruk, 
vilka växt upp på samma mark i närheten av varandra. Då försöket 
skedde under extrema förhållanden, kan den därvid funna hoptorkningen 
av barken ej direkt tillämpas på skog, som avverkas ute, då torkningen 
där sker saktare på grund av större vedmassa och fuktighet samt ofta 
även vid lägre temperatur än under försöket. Unggranen verkade dess- 
utom ännu ej fullt torr, då trissorna sista gången mättes. Hoptorkningen 
av barken visade sig emellertid vara synnerligen stor. Den ökades med 
höjden över marken, även för unggranen, som saknade skrovelbark. I 
ju högre grad dylika döda vävnader ingingo i barken, desto mindre var 
krympningen. Den gamla granens bark hade vid försökets slut vid roten 
minskats med 11 24 och vid översta tvärsektionen med ända till 43 2 
av sin ursprungliga tjocklek. För unggranen voro motsvarande värden 
25 och 40 0. 
