con 
J I 
OM TALLENS OCH GRANENS BARK. 
BLADS och HOLMERZ material, vilket erhållits genom sektionering av prov- 
stammar och uppmätning av sökta storheter efter tvenne »medeldiametrar 
på tvärsnitten. Då intet annat säges, har väl även barken erhållits ge- 
nom ett dylikt förfarande. Metoden, vilket man lätt kan övertyga sig 
om praktiskt, ger emellertid lägre värden å den ojämna tallbarken än 
klavning på densamma och sedan den avlägsnats. Då Maass använt 
den senare metoden, är det fullt förklarligt, att han funnit tjockare bark 
hos norrlandstallen än den förutnämnda undersökningen ger vid handen. 
(Skogsvårdsför:s tidskr. 1911, förut citerad uppsats.) 
T. JONSONS barkkurva för tallen i mellersta Sverige har erhållits ge- 
nom grafiskt samarbetande av Lovéns och Normellis undersökningar, 
stamanalyser från Malingsbo och undersökningar med tillväxtborr där- 
städes m. m. 
LOVÉNS, MaASS och Värmlandstaxeringens uppgifter om tallens bark 
äro synnerligen samstämmiga. Värmlandstaxeringens barkmedeltal tyda 
emellertid på en svag minskning i barkkurvans lutningsvinkel fr. o. m. 
stamklass 35, möjligen beroende på undersökningsmetoden, då vid grov 
och fast bark det, efter vad vi själva erfarit, stundom är svårt att av- 
göra, när barkmejseln trängt in genom hela barken, alltså på motsatt 
fel, mot det, som vid ordinär bark visar sig farligast vid användande 
av detta instrument. 
T. JONSONS barkkurva för syd- och ostsvensk tall är konstruerad rent 
teoretisk efter en barktjocklek på 13 20 av diametern med bark. Han 
anmärker emellertid själv, att han såväl vid Nyköping som vid Gimo 
Bruk i nordöstra Uppland erhållit avsevärt tjockare bark. Den vanliga 
tallbarken å Leufstamarkerna visar sig uppga till 16 94 av totala diametern 
och den allra tjockaste barken ända till mellan 19 och 20 96. Även 
vid undersökningar på andra håll lär emellertid enligt uppgift av T. 
JONSON, lika tjock tallbark ha anträffats.! 
Granbarken i olika landsändar tycks enligt föreliggande uppgifter, både 
absolut och relativt, variera avsevärt mindre än tallbarken. Den norr- 
ländska granen har tjockare bark än granen söderut. Barkkurvorna utgå 
1 regel från ungefär samma höjd över origo, och deras spridning uppåt 
är rätt liten. Skillnaden i barktjockleken torde delvis bero på under- 
sökningsmetoderna. $LOVÉNS uppgifter om granbarken i Värmland över- 
ensstämma rätt nära med JONSONS för syd- och mellansvensk gran och 
ha därför ej medtagits i tablå 35 B. De värden, som Värmlandstaxe- 
" I tredje större upplagan 'av T. Jonsons massatabeller har den vid föreliggande under- 
sökning funna allmänna tallbarkstypen å Leufstaskogarna införts å sid. $0 under rubriken 
>extra tjock tallbark», varigenom kuberingstabellerna numera kunna användas även för dylik 
tjockbarkigare tall. 
