14 
ning långa sträckor in på den banområdet angränsande marken. Under dylika 
förhållanden vore det fördenskull önskvärt, att banområdet icke hölles kalt, 
utan att därstädes uppdroges en trädvegetation i det dubbla syftet, att dels 
utgöra vindskydd och dels uppfånga gnistor, som kunde komma att utkastas 
från lokomotivet. Detta har visserligen flerstädes skett, men härvid hava 
ingalunda enhetliga och planmässiga grunder tillämpats. 
I allmänhet hava lövträd föredragits framför barrträd, ehuru det måste anses 
vara utrett, att granen under normala förhållanden bäst motsvarar uppgiften 
att samtidigt utgöra vindskydd och gnistfångare, varjämte den icke alstrar 
någon eldfarlig markbetäckning. Lövträden däremot medföra genom sin år- 
liga bladfällning ett mer eller mindre sammanhängande lager av torra löv på 
marken, vilket knappast kan på en gång i tid bortskaffas, enär snösmältning 
och markens upptorkning försiggår avsevärt oliktidigt på skilda ställen av 
banområdet. 
I vissa fall hålles lövträdsvegetationen å banområdet i häck, medan å andra 
träden få uppväxa ostympade. Får häcken nå nödig höjd, kan den visser- 
ligen i likhet med de ostympade träden uppfånga gnistor, som spridas från 
lokomotivet, och där vindskydd ej erfordras, skulle häckar kunna ur denna 
synpunkt vara berättigade. Men med häckar följa beaktansvärda olägenheter, 
synnerligast om de nedtill äro täta och breda. Marken under dem kan näm- 
ligen i så fall antingen icke alls eller allenast med svårighet hållas rensad 
från torra löv. Härtil kommer, att 1 häckarna uppspira gräs och andra växter, 
som vid höstens inträde eller tidigare torka och därvid erbjuda näring åt å 
marken nedfallande gnistor. 
Å banområdet hava i vissa fall anordnats isoleringsbälten dels genom att 
marken upparbetats och hållits fri från vegetation, dels ock genom att aska, 
kolstybb, jord m. m. utlagts i en sammanhängande sträng ä marken. Om 
dylika isoleringsbälten äro nöjaktigt utförda, så att de erhållit nödig bredd, 
omkring 1,5 meter, samt årligen underhållas, så att ej brännbara ämnen få 
finnas å dem, utgöra de ett gott skydd mot spridning av en å området när- 
mare banan uppkommen löpeld, varför de enligt de sakkunnigas förmenande 
borde komma att allmännare användas och därvid helst anläggas invid ban- 
områdets yttergräns, varigenom de komme att utgöra skydd ej endast för 
spridning av närmast banan antänd eld. Beträffande isoleringsbälten å mossar 
och myrar betonas, att de icke förmå hindra utbredning av eld, som från 
markbetäckningen övergått även till de underliggande torvlagren. Mot en 
dylik eld utgör endast ett vattenförande dike ett säkert skydd. 
Därefter behandlas utförligt frågan om vilka slags hägnader kring banan, 
som böra tillåtas. De sakkunniga förorda stenmurar såsom mycket effektiva. 
Dessa hindra bättre än isoleringsbälten löpeld att med vindar kasta sig över 
till andra sidan. Hägnad av ståltråd och stolpar uppgifves vara ofarlig ur 
den synpunkten, att densamma ej själv leder eld; densamma hejdar emellertid 
ej löpeld, och bör därför å farliga sträckor kompletteras genom isolerings- 
bälten. Gärdesgårdar av trä utdömas fullständigt och böra vara helt för- 
bjudna. 
De sakkunniga övergå härefter att behandla sådana åtgärder, som böra 
vidtagas å marken utanför banans område. Det påvisas, att här många svårig- 
heter möta. 
Ägaren av marken har i vårt land ej några skyldigheter i sådant avseende. 
