SKOGSADMINISTRATIONEN. [0] 
un 
alternativet ansågs dock i allmänhet kunna förordas för mera centralt belägna landsdelar och 
i fråga om trakter, där större byggnadsarbeten eller ett flertal byggnationer förekommo, så 
att fackmän i de olika grenarna lättare kunde erhållas eller funnos att tillgå på platsen. 
Överjägmästare Sylvén anförde härvid, att ett styckande av entreprenaden i småposter vid 
t. ex. uppförandet av en jägmästarbostad knappast vore ett tillvägagångssätt, som ofta läm- 
Ede sig för Norrlands förhållanden, där en entreprenör på grund av långa transportvägar 
m. m. icke gärna kunde reflektera på arbeten för jämförelsevis obetydliga belopp. En nack- 
del med denna uppdelningsmetod ansågs dessutom ligga däruti, att man för ett byggnads- 
företag, som ej finge överskrida visst bestämt anslag, ej kunde beräkna, till vilken summa 
totala beloppet slutligen uppginge, förrän sista posten bortsatts, då anslaget för sent kunde 
befinnas vara otillräckligt. Från annat håll framhölls, att en fördelning av entreprenaden 
på flera händer ofta kunde lämna ett billigare totalpris å byggnaden, enär en byggmästare, 
som icke vore så skicklig i vissa detaljarbeten, vid sitt kostnadsförslag måste beräkna så stor 
summa på dessa, att han med säkerhet kunde gå i land med var del av arbetet för sig, 
under det att en fackman kunde beräkna vinsten inom snävare gränser. Vidare bleve ar- 
betet ofta bättre utfört, om varje detalj lämnades åt en fackman. Vid en dylik uppdelning 
fordrades emellertid, att en sakkunnig byggnadsförman stode för det hela som kontrollant. 
Flertalet mötesdeltagare voro ense om, att det i de flesta fall skulle lända staten till eko- 
nomisk fördel, om revirförvaltaren — eller i vissa fall ev. överjägmästaren — inköpte och 
tillhandahölle entreprenören byggnadsmaterial, såsom kakel, tegel etc., detta då företrädesvis 
å trakter, där flera byggnadsföretag samtidigt voro i gång eller materialförbrukningen eljest 
vore större till följd av ofta återkommande reparationer å ett flertal torp o. d. Genom en 
dylik centralisation borde fraktkostnaderna kunna sänkas och ett fullgott material garanteras. 
Som skäl mot en centralisation åberopades å andra sidan, att entreprenören under mångårig 
verksamhet sannolikt kommit i affärsförbindelse med ett flertal leverantörer av olika mate- 
rialier och därvid så småningom lyckats betinga sig avsevärt större rabatt, än vad en jäg- 
mästare tillfälligt kunde åstadkomma. Mången gång vore måhända entreprenörens förtjänst 
å bygget beräknad just med hänsyn till dylik rabatt, varigenom entreprenadsumman kunnat 
hållas lägre än eljest. Överjägmästare Barthelson ansåg, att vid centralisationen undantag 
borde göras för spik, som rönte en enorm åtgång, om den ej bekostades av entreprenören, 
och förordade, att virket icke skulle lämnas på rot utan tillrett vid byggesplatsen. Vidare 
förordades ett åtminstone delvis ersättande av de dyrbara kakelugnarna med de billigare 
men lika effektiva rörspislarna i fråga om torp och mindre bostäder. 
oo På tal om vikten av byggnadernas stabila uppförande för undvikande av alltför dryga 
underhållskostnader uppstod meningsutbyte beträffande stenladugårdars företräden framför 
träladugårdar. På grund av sin prisbillighet rekommenderades särskilt s. k. gjutladugårdar, 
uppförda av slaggsten, småsten eller klappersten samt sand och kalk, ev. med tillsats av 
cement. Häremot invändes, att även gjutladugårdar så småningom bleve förstörda genom 
vittring: o. d., och att en för betydligt mindre kostnad men väl uppförd, invändigt cemente- 
rad träladugård kunde äga bestånd i många år under förutsättning, att ventilation vore nöj- 
aktigt ordnad, så att 3 virket förstördes genom svamp och fukt. Tvenne spåntak voro i 
regel — särskilt om teglet måste fraktas längre sträcka — lika billiga eller billigare än ett 
tegeltak, vilket senare även detta droge underhållskostnader. Som en billig och lättuppförd 
modell av källare beskrevos dylika av betong, avsevärt billigare än stenkällare. 
Brukarnas underhållsskyldighet å torpen diskuterades även i samband härmed och ifråga- 
sattes, om ej vore lämpligt återgå till förutvarande kontraktsbestämmelser, då även det yttre 
underhållet ålåge arrendatorn. Vattnets insipprande genom några trasiga tegelpannor t. ex. 
kunde åstadkomma röta å innantaket, som lätt kunnat i tid förekommas av brukaren, men 
utan underhållsskyldighet hade han oftast ej ansvarskänsla utan vårdslösade byggnaden. Ge- 
neraldirektören erinrade, att nuvarande bestämmelser tillkommit, enär det visat sig, att staten 
i nästan varje fall förut fått träda emellan och utföra de brukarna då åliggande yttre repara- 
tionerna, enär arrendatorerna icke ägt medel härtill. Det vore därför idélöst att pålägga 
dem ett underhåll, som kronan själv fick gälda, och detta desto mera som, enligt vad byrå- 
chefen Giöbel framhöll, arrendesumman i så fall utan valuta måste sättas lägre med hänsyn 
till denna brukarens större underhållsskyldighet. På förfrågan förklarade generaldirektören 
vidare, att kontraktens ordalydelse skulle så tolkas, att ej heller underhåll av bostadsgolvet 
ålåge brukaren. Golvet sletes ju successivt under kanske flera arrendatorers tid, och det 
syntes då orättvist, om en omläggningskostnad skulle vid ett visst slitningsskede påföras en- 
bart den dåvarande arrendatorn. 
Förslag väcktes, att byggnadssakkunnige män skulle distriktsvis anställas för att vara till 
hjälp vid byggnadsförslags såväl upprättande som granskande. Även ifrågasattes, om ej för 
