SKOGSADMINISTRATIONEN. 10I 
planen» menades ett uttag av genom för små avverkningar besparat virkeskapital, vilket borde 
uttagas för att återföra virkesförrådet till normal storlek. Med »extra avverkning utom planen 
menades vidare ett sådant vid planens upprättande oberäknat virkesuttag, som kunde nöd- 
vändiggöras av under indelningsperioden inträffande skogsskador, torka o. d., och som vore 
att betrakta som en kapitalminskning. At den extra avverkningen hade sålunda givits ett 
helt annat begrepp än förut. Ang. vad kommittén däremot avsåg med »ordinarie avverkning 
rådde meningsskiljaktighet beroende av i betänkandet förekommande motsägelse. A sid. 38 
i betänkandet stode, att den ordinarie avverkningen i regel skulle vara lika med tillväxten, 
med vilken av resonemanget dessförinnan, där det talades om skogens Ae/a tillväxt, såluuda 
syntes avses räntan på det förhandenvarande skogskapitalet. Längre ned å samma sida stode 
emellertid: »Uttagandet av en dylik extra avverkning rubbar icke den ordinarie på det 
normala virkesförrådets tillväxt grundade avverkningens storlek», vilket gåve stöd för tolk- 
ningen, att den ordinarie avverkningen avsåges motsvara tillväxten i normalskogen. Tro- 
ligast syntes dock den citerade meningen fått sin formulering av förbiseende, i det att ordet 
»normala» där borde utbytas mot »förefintliga», då all oklarhet vore hävd. Genom avkast- 
ningens uppdelande på detta sätt i tvenne kategorier ansåges stora svårigheter uppstå för 
skogspersonalen och framhölls, att ett sådant särskiljande på grund av gällande författningar 
ej kunde få äga rum, enär kyrkofonden därigenom gynnades till förfång för församlingarna. 
Lagen av den 10 december 1910 syntes redan hava fastslagit, att pastoratets andel skulle 
grundas på hela skogsavkastningen, varmed måste avses all den avverkning, som enligt en 
rationell skogsvårds fordringar borde uttagas under perioden. Med exempel påvisades, att 
orättvisor skulle kunna uppstå och pastoratet obehörigen betungas genom det av kommittén 
föreslagna alternativet i fråga om huruvida över- eller underskott å skogsavkastningen jäm- 
fört med det enl. 19 $ 4 mom. löneregleringslagen beräknade beloppet borde påverka för- 
hållandet mellan kyrkofonden och pastoratet, nämligen att vid slutet av den period, för vil- 
ken beloppet beräknats, en reglerande avräkning borde äga rum, så att pastoratet under en 
kommande period successivt skulle kunna utfå, vad den under föreg. period mistat. Om 
den tid, för vilken avkastningen beräknades, bestämdes till 10 år, bleve dock växlingarna i 
inkomster under skilda perioder relativt små, varför också kunde ifrågasättas, huruvida icke 
den av kommitterade föreslagna avräkningen eller jämkningen vid varje periods slut kunde 
helt och hållet undvaras. 
Frågan om husbehovsvirkets utgående in natura upptogs ånyo. Arrendatorers, torpares 
och tjänsteinnehavares rätt till vedfång å skogen, jämlikt mom. 2 i kungörelsen ang. grunder 
för ändringar i lagstiftningen om ecklesiastika boställsskogar, medförde, såsom vore allmänt 
erkänt, många nackdelar, och detta bleve i särskild grad förhållandet å skogar med hög 
gagnvirkesprocent eller brist på vedskog. Talet om att timmer använts till ved hade ej all- 
tid varit utan grund. Förslag väcktes, att rätt till fritt vedvirke borde fråntagas åtminstone de 
ecklesiastika tjänstemännen och i stället fullt kontant penningbelopp lämnas, varigenom skulle 
vinnas större frihet vid förvaltningen och virkesavkastningen mer ekonomiskt kunna ut- 
nyttjas. Vidare framhölls, att tjänsteinnehavaren icke alltid ville hålla tillgodo med smärre 
gallringsved o. d. virke, som i beståndsvårdens intresse behövde uttagas, och ej heller vore 
han belåten med att få avverkningstrakten förlagd för långt från bostaden, och det vore om- 
disputabelt, om han icke nu vore i sin fulla rätt att fordra fullgott bränsle. — Man kom 
även något in på tolkningen av ordalydelsen i 27 $ nåd. förordningen ang. utarrenderingen 
av prästerskapets löneboställen den 15 nov. 1911, enligt vilken paragraf arrendator berät- 
tigades att förutom viss fixerad virkesmassa jämväl, i den mån som avverkning skedde, å 
skogen taga kvarliggande ris, toppar, grenar och annat affall. Det ifrågasattes, om till följd 
av denna förordning topparna rent av borde för arrendatorns räkning undantagas från för- 
säljning. Detta bemöttes emellertid därmed, att begreppet toppar här syntes vara fullt jämn- 
ställt med ris och grenar och sålunda endast avsåge den yttersta delen av trädet, som köparen 
ej kunde eller ville tillgodogöra sig, d. v. s. vad som återstod av tallarna, sedan köparen 
uttagit papp, props, slanor och t. o. m. brännved, om han så önskade. 
I vad mån och för huru många år bör utsyning i förskott kunna medgivas 
församling eller arrendator för nybyggnader eller reparationer å 
ecklesiastikt boställe? 
Enligt mom. 2 i kungl. kungörelsen ang. grunder för ändringar i lagstiftningen om 
écklesiastika boställsskogar skulle skog å löneboställe i första rummet användas till boställets 
husbehov. Därefter skulle från boställets skog erhållas dels av vederbörande tjänsteinne- 
