142 EDVARD WIBECK. 
förloppet för provet i dess helhet blev synnerligen långvarigt. Under 
det sålunda tallfrö av sydligare norsk proveniens visade största antalet 
groddar redan under de 10-—15 första dygnen och praktiskt sett kunde 
anses utgrott efter förloppet av 30 dygn, visade ett fröprov från en 
plats, belägen på 800 meters höjd över havet i trakten av sjön Faemund, 
14,2 procent grodda frön efter 30 dygn, men 28,s; procent efter 73 
dygn; tvenne fröpartier från Tromsö amt hade respektive 10,2; och 
12 procent grodda frön efter 30 dygn, men 18 och 16 procent vid 80:de och 
85:te dygnet. Hos ett fjärde fröprov slutligen, också det från Fxmunds- 
trakten och vuxet på 670 meters höjd över havet, var groningen ännu 
ej avslutad, då fröet befunnit sig 100 dygn i groningsapparaten. 
Varken över de närmare anatomiska eller fysiologiska orsakerna till 
denna sena groning eller över dess praktiska betydelse vågar dock 
HAGEM uttala sig, i saknad av de speciella försök, vilka han anser er- 
forderliga för klargörandet av dessa frågor. Den försenade groningen 
kan tyda på, menar han, att dessa frön äro av särskild beskaffenhet 
och kräva särskilda betingelser för att gro, eller också att de, beträffande 
sina fysiologiska egenskaper, endast äro inrättade för att »ligga länge» 
före groningen. Dock hyser han icke mycken tro till, att i någotdera 
fallet groningsprocenten kan drivas i höjden. 
Lika skeptisk ställer sig HAGEM gentemot den ävenledes till diskus- 
sion upptagna frågan rörande det högnordiska tallfröets behov av en 
kortare eller längre tids eftermognad i kotten. Den, efter vad han upp- 
giver, 1 norska skogslitteraturen uttalade förmodan, att dylikt frö först 
skulle mogna på 3:dje året, finner han vara obestyrkt och betvivlar, att 
överhuvudtaget eftermognad sker i 2-årigt tallfrö, som insamlats så sent 
som i januari-mars månad. Han lovar emellertid att framdeles ha sin 
uppmärksamhet riktad på dessa förhållanden, bl. a. genom att under- 
söka plantprocenten I och 2 år efter sådden. 
Ehuru, såsom redan blivit nämnt, icke heller av svenska skogsförsöks- 
anstalten de speciella försök ännu blivit gjorda, vilka riktigt nog också 
vi hålla för erforderliga. för ett grundligare inträngande i problemen om 
»eftermognad» och försenad groning, sitter dock, efter vad det vill synas, 
försöksanstalten inne med ett betydligt rikligare erfarenhetsmaterial än 
HAGEMS, åtminstone för bedömande av frågan om plantbeståndets änd- 
ringar åren närmast efter sådden. Då detta material därjämte över- 
vägande pekar i motsatt riktning mot de av HAGEM uttalade förmo- 
dandena och ger stöd för antaganden, vilka, om de besannas, kunna 
vara av en viss betydelse för åtminstone nordsvensk skogsodlingspraktik, 
torde det vara berättigat att trots materialets förut anmärkta brister 
redan nu framlägga detsamma. 
