160 EDVARD WIBECK. 
teelse, måste tydligtvis självsådden på respektive försöksytor uppgått till 
den maximala siffra, till vilken eftergroningen på någon av parcellerna 
uppgives ha nått, d. v. s. den skulle, om man bortser från de mindre 
jämförliga ytorna ni:r 215, 216 och 233, uppgått till minst 10,1 och högst 
47,5 procent af hela plantbeståndet, såsom närmare framgår av tabell 5. 
Beträffande den äldsta gruppen av försöksytor, n:r 29, 30, 32—35, 
vilken redan av MAAS reviderats åren 1905— 1906, håller M., såsom fram- 
går av uttalanden å sid. 8 (73) i hans förutnämnda uppsats, före, att 
självsådden här i verkligheten ej uppgått till mera än I å 2 90 av plant 
beståndet. Också jag, som dels hösten 1905, dels våren 1910 besökte 
samtliga dessa försöksfält, anser att denna siffra, av ytornas och deras 
närmaste omgivningars allmänna utseende att döma, ej kunnat bliva 
avsevärt överskriden, möjligen med undantag av försöksyta n:r 30, vilken 
jag i detta hänseende håller för mera osäker än de övriga. De från 
denna yta angivna värdena på eftergroningens storlek torde sålunda få 
anses behäftade med något större fel än motsvarande tal från de andra 
ytorna av denna grupp. I alla fall återstår ju en bred marginal, innan 
man är uppe vid de 10—20 procent plantor, vilka på dessa försöksfält 
anses uppkomna genom eftergroning. 
Försöksfälten n:r 217—220 anser jag vara de förhållandevis säkraste, 
yta n:r 218 dock möjligen något mera behäftad med självsådd än de 
övriga. I synnerhet yta n:r 219 på Kuortesrova norr om Gällivare, vil- 
ken ligger på gammalt svårföryngrat hedland, som avverkats redan för 
länge sedan, före och under tiden för järnvägsbygget i dessa trakter, 
torde få anses som tämligen fri från självsådd. De 25—47 procent av 
plantorna, som på dessa fyra försöksytor, däribland yta n:r 219 med 
43,8 procent, tillskrivits eftergroningen, kunna omöjligen till mera än 
en mycket ringa del vara orsakade av självsådd. 
De äldsta parcellerna å yta n:r 216 och 233, i mindre grad däremot 
n:r 215, torde ha mottagit något självsådd tall, på yta n:r 233 dock i 
varje fall ej tillnärmelsevis till den omfattning, att de höga eftergronings- 
procenter, som här funnits, skulle kunna förklaras därigenom. 
En omständighet, som jämte de mera subjektiva allmänna iakttagel- 
serna över självsåddens storlek å försöksytorna antyder, att de senkomna 
plantorna ej till betydligare del kunnat vara självsådda sådana, är den 
stora skillnad i riklighet, varmed nykomlingarna uppträda under respek- 
tive 1:sta, 2:dra och — i vissa fall — 3:dje året efter sådden, och detta 
alldeles oberoende av tillgången på tallfrö i omgivningarna. 
Redan av tabellerna 1—3 framgår, att de nytillkomna plantorna in- 
funnit sig mycket talrikare året närmast efter sådden än under de efter- 
följande. Än tydligare framträder emellertid detta förhällande i tabell 
