OM EFTERGRONING HOS TALLFRÖ. 163 
tallfröet, måste naturligtvis tills vidare lämnas därhän, men vore i hög grad 
värt att undersöka genom under flera år fortsatta analyser och sådder med 
fröprov ur samma skörd. En sak, som visserligen a priori ej förefaller sanno- 
lik, men som i samband därmed borde undersökas, är, huruvida de sen- 
groende fröna genom någon anatomisk detalj, t. ex. fröskalets tjocklek, 
till äventyrs redan till det yttre låta särskilja sig från de snabbgroende. 
Det föreliggande undersökningsmaterialets bristfällighet för det ända- 
mål, vartill det här blivit använt, har, såsom man finner, lämnat oss i 
sticket på åtskilliga punkter, där full visshet och bindande bevisning 
varit önskvärd. Det låter oss emellertid, om ock i något obestämda 
konturer, skönja en del av de speciella anordningar, varigenom den hög- 
nordiska tallen söker sörja för, att ett så stort antal individ som möjligt åt- 
minstone kommer fram till groddplantans och den tidigaste plantålderns 
stadium. För att vinna detta mål strävar trädet dels efter att så vitt 
möjligt alltid hålla frö i beredskap för att utnyttja de klimatiska optima, 
när dessa inträffa, dels efter att göra det en gång grodda fröet så lifs- 
kraftigt som möjligt. Förstnämnda mål tjänar den ofta återkommande 
kottsättningen, vilken — att döma av den tid, varunder systematiska 
iakttagelser häröver ägt rum — för nordsvensk tall visserligen sällan når 
upp till högsta riklighetsgraden efter gängse sätt att räkna, men å andra 
sidan sällan sjunker ned till den absoluta frånvaron av kott, som under 
många år inträffar över stora områden 1 Sydsverige. I samma syfte 
verkar också långvarigheten av den tidsrymd, varunder kotten förblir 
kvarsittande på trädet, samt den långsamhet, varmed den öppnar sig och 
släpper sina frön. Som ett tredje moment, och kanske det viktigaste av 
alla, tillkommer så den under två till flera år bibehållna eftergronings- 
förmågan hos en del frön, sedan de fallit till marken. 
Såsom ett uttryck för den sega livsenergi, som utmärker den hög- 
nordiska tallen, är först att framhålla fröets i förhållande till sydsvenskt 
tallfrö ovanligt höga speciella markgroningsprocent,' vartill direkt an- 
sluter sig den i det föregående anmärkta låga dödligheten hos de helt 
unga plantorna. 
Tillsammans bidraga alla de nämnda egenskaperna till att i skogligt 
hänseende nog så skarpt från sydsvensk tall särskilja åtminstone den 
nordligare formkretsen av norrlandstallen, vilken ju också nyligen av en 
annan författare” betecknats såsom botaniskt väl skild från den förra. 
! Se härom EDVARD WIBECK »Frömängden vid rutsådd av tall och granfrö», Skogsvärds- 
fören. tidskr. 1907, h. 4—5. 
2? SYLVÉN, N., Den nordsvenska tallen. Meddelanden från Statens Skogsförsöksanstalt 
1916—1917, Skogsvårdsf. tidskr. 1916, h. 12. 
