202 1; MATTSSON. 
Den stamkaraktär, som hittills i största utsträckning fått tjänstgöra 
som utslagsgivande för trädstammens form, är formtalet. Detta är som 
bekant ett jämförelsetal mellan trädets kubikmassa och en viss stere- 
ometrisk figur med samma diameter som stammen vid måttstället. Som 
jämförelseobjekt användes till en början en kon, men övergick man 
tämligen snart till cylindern som jämförelsekropp. Denna är numera den 
uteslutande använda. I Tyskland har formtalet använts i utomordentligt 
stor utsträckning. Man skiljer här emellan trädformtal, stam-, ris- och 
derbholzformtal, allt efter den del av trädet, som ingår i jämförelsen. 
Undersökningarna över formtalens variationer äro otaliga, och många av 
dem stöda sig på massor av stammar. Trots allt nedlagt arbete ha 
emellertid dessa undersökningar lämnat föga användbara resultat. Detta 
beror naturligtvis i mycket på de använda metoderna. Oftast har blott 
massverkan fått göra sig gällande. Klassificeringen av det tillgängliga 
materialet har däremot ägnats mindre uppmärksamhet. 
Emellertid finnes ännu en orsak till det ringa resultatet, nämligen 
att formtalet, åtminstone det i praktiskt bruk vanligaste, brösthöjds- 
formtalet, som bekant ej alls är, vad man skulle kunna kalla, en primär 
massabildande faktor. Det är nämligen förutom av stammens form 
även beroende av dess höjd. Båda dessa stamkaraktärer äro så i sin 
tur beroende av en del yttre faktorer såsom beståndsslutenhet, mark- 
bonitet o. s. v. och påverkas kanske mången gång av samma faktor i 
helt skilda riktningar. Det måste därför alltid anses olämpligt att ut- 
föra undersökningar direkt å formtalet. Riktigare är naturligtvis att 
behandla var och en av grundkaraktärerna för sig. Först därigenom 
kan man erhålla en verklig inblick i formtalets variationer och dess be- 
roende av olika yttre faktorer. 
Vida större möjligheter att erhålla verkligt bestående resultat ha där- 
för nåtts, sedan begreppet diameterkvot införts i den skogsmatema- 
tiska forskningen. Med detta begrepp har man nämligen satts i stånd 
att direkt studera formen och dess växlingar. Den, som kanske utfört 
det mesta arbetet å detta nya fält, är SCHIFFEL (13), som fotat vidlyf- 
tiga utredningar å begreppet »formklass bestämd ur diameterkvot». Han be- 
stämmer formklassen efter förhållandet mellan diametern å stammens 
mitt och diametern vid brösthöjd. Samma metod har använts av A. 
MAaASsS (9). Därvid uppstår emellertid den svårigheten, att, medan mitt- 
diametern alltid intager samma relativa plats å stammen, skjutes där- 
emot brösthöjdsdiametern hos kortare stammar relativt uppåt. Detta 
går så längt, att hos ett 2,6 m:s träd de båda diametrarna helt samman- 
falla. Denna omständighet medför naturligtvis ett döljande av formens 
inflytande. 
