RESEERSÄTTNING ÅT SKOGSPERSONALEN. 201 
det med hänsyn till denna personals uppgifter vore synnerligen angeläget, att de nuvarande 
fasta respenningarna avskaffades, och att i stället reseersättningen finge; utgå på av kommittén 
ovan föreslaget sätt. 
I sitt den 17 december 1915 avgivna utlåtande hava de sakkunniga för utredning om 
åstadkommande av en rätt förvaltning och skötsel av kronans och andra allmänna skogar i 
mellersta och södra delarna av riket, de s. k. skogssakkunnige, likaledes uttalat sig rörande 
skogsstatspersonalens respenningar. Med framhållande att åvägabringandet av en rationell 
skogsvård å de allmänna skogarna och därmed uppdrivandet av dessa skogars avkastning 
mer än något annat vore beroende av det arbete, som av skogspersonalen ute å marken 
ägnades dessa skogars vård och förvaltning, hava de skogssakkunniga ansett, att den grund- 
fordran borde ställas på reseersättningarna, att de ej verkade hämmande eller tillbakahål- 
lande på personalens lust eller håg att vistas ute i skogarna och än mindre utgå efter ett 
sådant system, att minskade resor kunde innebära ökad ekonomisk vinst för tjänstemannen 
eller tvärtom. Den enda fullt riktiga principen för reseersättningarna syntes de sakkunniga 
därför vara, att sagda ersättningar helt gottgjorde tjänstemannens resekostnader, men varken 
gåve rum för besparingar eller nödgade till anlitande av lönemedel för resekostnadernas 
betäckande. 
Systemet med fasta, i stat upptagna respenningar vore enligt de sakkunnigas uppfatt- 
ning, behäftat med många svagheter. Vore de fasta respenningarna knappt tillmätta, nöd- 
gade de tjänstemännen att så mycket som möjligt inskränka sina resor för att slippa att till 
dessa anlita lönemedel, sedan reseanslaget förbrukats, och vore respenningarna mera rikligt 
tillmätta, förefunnes alltid en viss frestelse att ändock inskränka resorna för att därigenom 
inbespara någon del av reseanslaget. Huru de fasta respenningarna än avvägdes, vore det därför 
obestridligt, att de snarare lockade tjänstemännen att inskränka sina resor än att utöka dem. 
De skogssakkunniga funne alltså ett system med gottgörelse för verkligen utförda resor 
— så avpassat att vederbörande tjänsteman finge sina omkostnader jämt ersatta, men ej 
mera — vara det principiellt riktigaste, alldenstund enligt ett sådant system de skogliga 
synpunkterna komme att bli helt avgörande vid resornas planläggande. Men då de sak- 
kunnige befarade, att denna princip kunde komma att bliva onödigt kostsam för staten, där- 
för att tjänstemännen icke komme att planlägga sina resor med nödig hänsyn till att kost- 
aderna bleve så låga som möjligt för statsverket, samt att detta system kunde medföra be- 
ydande arbete med uppsättande och kontrollerande av reseräkningarna, ansåge sig de sak- 
kunniga likväl icke böra beträffande revirpersonalen föreslå reseersättningens utgående enligt 
taxa. För ledamöterna i distriktsstyrelserna liksom ock för skogstaxatorerna syntes däremot 
resekostnaderna böra utgå enligt resereglementet. 
För revirpersonalen, d. v. s. revirförvaltare, revirassistenter och kronojägare, ansågo de 
kogssakkunniga, att reseersättningen borde utgå enligt en kombination av de båda förut 
omhandlade systemen, nämligen dels med dagtraktamenten för rese- och förrättningsdagar 
och dels med ett fast anslag till biljett- och skjutskostnader. Då dagtraktamente vore avsett 
att utgöra ersättning för levnadskostnaderna under resa, skulle sådant utgå endast för sådana 
verkliga förrättningar, som utfördes så långt från hemmet, att förrättningsmannen ej därstädes 
kunde intaga sina måltider. De sakkunniga föreslogo därför, att dagtraktamente endast 
skulle utgå för förrättning, som ägde rum på större avstånd än 5 kilometer i rak riktning 
från hemmet. Beträffande frågan om storleken av dagtraktamentet framhöllo de sakkunniga, 
att jägmästarne liksom ock kronojägarne för erhållande av kost och logi oftast nödgades 
använda sig av i mindre samhällen och vid järnvägsstationer befintliga hotell eller gästgivare- 
gårdar, där, även under de mest primitiva förhållanden, finge betalas priser, som endast 
obetydligt eller alls icke understege dem, som begärdes i de större städernas förstklassiga 
hotell. Enligt de sakkunnigas mening borde därför dagtraktamentet icke sättas till lägre 
belopp, än vad i resereglementet stadgats för tjänsteresor i allmänhet eller alltså till 8 kronor 
ör revirförvaltare och revirassistent samt till 4 kronor för kronojägare. 
Vad beträffade de fasta reseanslagen till biljett-, skjuts- och transportkostnader framhöllo 
de sakkunniga, att dessa anslag givetvis borde bestämmas med hänsyn till revirens resp. 
bevakningstrakternas utsträckning samt desammas kommunikationer. De sakkunniga ansåge 
emellertid, att även vid en eventuell revirreglering anslagen i alla händelser borde utgå med 
ungefär samma belopp som för närvarande. Likaledes syntes anslagen till kronojägare fort- 
arande böra bibehållas mellan sina nuvarande gränser 50 och 200 kronor. 
De fasta reseanslagen borde, framhöllo de sakkunniga, icke, såsom de nuvarande res- 
penningarna, fixeras å stat, utan upptagas såsom förslagsanslag, på det att desamma måtte 
kunna, vid behov, av Kungl. Maj:t på förslag av domänstyrelsen ändras, 
