298 SKOGSADPMINISTRATIONEN. 
Antal bevakningstrakter 
(som ingaätt i under- 
. Det belc varmed 
Antalet bevakningstrakter Sar EE. ER 
5 kostnaderna överskridit 
sökningen) SHFvERN 2 174 respenninganslaget 
5 5 5 
21 32 över 500 kr. 
45 12 mellan 400 och 500 kr. 
41 | II » 300 400 
44 12 » 200 300 » 
42 I I > 100 >» 200 > 
44 | 12 » I > 100 | 
37 | 10 [] ; 
374 100 RE 
O 
Utredningen utvisar således, att de beräknade kostnaderna endast i 10 7 av antalet fall 
understigit respenninganslaget men eljest till större eller mindre belopp överstigit det- 
samma. 
Även om, såsom naturligt är, kronojägarnas verkliga utgifter icke varit så stora som en- 
ligt den beräkning efter resereglementet, som här verkställts, giver utredningen otvetydigt 
vid handen, att även för kronojägarnas vidkommande de nuvarande respenninganslagen i 
flertalet fall måste anses för knappa. 
Då det alltså torde få anses fastslaget, att de nuvarande respenningarna äro otillräckliga 
och att alltså en förhöjning av reseersättningen mäste ske, gäller det att avgöra, huruvida 
den hittills använda formen för reseersättningens utgående, d. v. s. fasta respenningar för 
varje befattningshavare, bör bibehållas, eller nya grunder för ersättningen böra införas. 
Såsom framgått av den föregående redogörelsen hava samtliga de komittéer och myndig- 
heter, som efter 1908 års lönereglering behandlat skogsstatens reseersättningsfråga, liksom 
ock skogsstatspersonalen själv på det kraftigaste uttalat sig emot ett bibehållande av fasta i 
stat uppförda respenningar. 
Med sin förut uttalade uppfattning om reseersättningens ändamål och allmänna karaktär 
kan givetvis icke häller kommissionen för sin del förorda det nuvarande systemet med fasta 
respenningar, vilket i många fall måste vara ägnat att rent av motverka det med reseer- 
sättningen avsedda syftemålet. Klart är nämligen, att ett fast reseanslag, särskilt när det- 
samma, säsom hittills varit fallet beträffande skogsstaten, i allmänhet icke underkastas revi- 
sion annat än i samband med lönereglering, endast i undantagsfall verkligen till beloppet 
ungefärligen motsvarar utgifterna för de resor, som anslaget är avsett att täcka, utan är an- 
tingen för litet eller för stort. I de fall då anslaget är större än behovet, har detta till 
följd att vederbörande tjänsteman erhåller ett icke avsett tillägg till sin ordinarie avlöning 
och, om anslaget är för litet, men tjänstemannen ändock fullgör resor därutöver, blir följ- 
den den, att han för täckande av merutgifterna nödgas använda jämväl någon del av sin 
avlöning. Vare sig anslaget är tillmätt för stort eller icke, finnes dessutom för tjänsteman- 
nen alltid en frestelse att inskränka resorna för att därigenom göra besparingar på anslaget, 
för vilket han ju icke är redovisningsskyldig. 
Då det enligt den nuvarande ordningen torde kunna befaras, att icke alltid de skogliga 
synpunkterna utan i stället tjänstemännens privatekonomiska intressen bliva i första hand 
avgörande vid resornas bestämmande, anser kommissionen det jämväl ur skogshushållnin- 
gens synpunkt synnerligen angeläget, att systemet med fasta respenningar, om vilket de skogs- 
sakkunniga yttrat, att desamma direkt motverkade införandet av en bättre hushållning på 
de allmänna skogarna, nu avskaffas, samt att i stället andra grunder, som bättre kunna an- 
passas efter det verkliga behovet, införas. 
Här uppställer sig då till besvarande själva huvudspörsmålet, huruledes frågan om rese- 
ersättningen till skogsstatspersonalen för framtiden lämpligast bör ordnas. Vad man åsyftar 
härvidlag är) en reseersättuing, så avvägd att den just förslår till täckandet av tjänsteman- 
nens ökade kostnader till följd av resan, men icke häller lämnar något egentligt överskott. 
Tjänstemannen bör garanteras full ersättning, så att han icke av ekonomiska skäl avhåller 
sig från att fullgöra erforderliga resor, men han bör, å andra sidan, icke häller på resorna 
skörda någon ekonomisk vinst. 
De utgifter, som böra av staten ersättas genom reseersättningen, äro dels direkta rese- 
