RESEERSÄTTNING ÅT SKOGSPERSONALEN. 301 
ångbåt eller skjuts och alltså hava att upprätta några reseräkningar. Dagarvodet, i de fall 
sådant skulle komma att utgå, torde, såsom de skogssakkunniga tänkt sig, kunna betalas 
med ledning av kontrollerad dagrapport. 
Jägmästarna däremot skulle i regel hava att avgiva reseräkningar över sina resor. Om 
emellertid reseräkningen upprättas i samband med resejournalen samt lämpliga blanketter 
för ändamålet tryckas och tillhandahållas jägmästarna, torde avgivandet av vederbörliga upp- 
gifter rörande resekostnad icke behöva taga någon nämnvärd tid i anspråk för jägmästarna, 
vilka helt naturligt äro väl förtrogna med sina revir samt känna väl till de olika avstånden o. d. 
Granskningen av reseräkningarna komma obestridligen att kräva en viss tid. Även detta 
arbete kan emellertid underlättas på olika sätt, bland annat därigenom att uppgifter rörande 
avståndet mellan de olika orterna i resp. revir en gång för alla upprättas, för att därefter 
användas av den granskande myndigheten, ävensom genom vidtagande i övrigt av förenk- 
lade anordningar. I detta sammanhang vill kommissionen erinra om, att telegrafverkets linje- 
underbefäl — linjemästare, linjeförmän liksom ock reparatörer — vilka befattningshavare så 
gott som ständigt äro på resande fot, åtnjuta reseersättning för varje resa, liksom sker enligt rese- 
reglementet, varutav följer, att reseräkningar måste uppsättas och granskas på samma sätt, 
som skulle bliva fallet med skogsstatens personal. Beträffande förevarande del av frågan 
vill kommissionen för övrigt instämma uti följande, av den norrländska skogsvårdskommittén 
gjorda uttalande, vilket synes värt beaktande: »Slutligen vill kommittén framhålla, att då 
det gäller bedömande av det arbete, som räkningarnas upprättande och granskning medför, 
storleken av detta arbete ej får skärskådas ensamt för sig utan måste ses i sammanhang 
med den nytta, som av detsamma kan vara att förvänta. Givetvis kan denna nytta uti före- 
liggande fall ej angivas i påvisbara värden. Den omständigheten, att tjänstemannen aldrig, 
ej ens för sig själv, kan såsom skäl för en uppskjuten eller inställd resa förebära, att den 
skulle företagas på hans egen bekostnad, bör emellertid åt staten skänka en viss trygghet, 
att dess intressen såsom skogsägare bliva fullt tillgodosedda. En sådan trygghet och med- 
vetandet om, att tjänstemannens intressen sammanfalla med statens, bör helt säkert uppväga 
det besvär, som räkningarnas uppsättande och granskning kan medföra.» 
Såsom i det föregående sagts, anser kommissionen, att reseersättningen till skogsstatsperso- 
nalen bör i huvudsak fotas på de i allmänna resereglementet angivna grunder. Med hän- 
syn emellertid till att skogsstatens tjänstemän företaga ofta återkommande tjänsteresor, vilka- 
därjämte falla inom ett visst begränsat tjänstgöringsområde, anser kommissionen, att beträf- 
fande skogsstaten, liksom skett inom kommunikationsverken, vissa modifikationer uti rese- 
reglementets bestämmelser böra vidtagas, såväl i fråga om villkoren för erhållande av ersätt- 
ning för resekostnaderna som ock i fråga om rätt till dagtraktamente m. m. 
Vad först beträffar resekostnaderna samt olika sätt att färdas, äger avgjord olikhet i detta avse- 
ende rum mellan norra Sverige å ena samt mellersta och södra delarna av landet å andra sidan. 
I norra Sverige, där järnvägsförbindelserna liksom andra kommunikationsleder äro föga ut- 
vecklade samt tjänstgöringsområdet merendels utgöres av ett mera enhetligt komplex, måste 
jägmästarens resor i ganska stor omfattning ske till fots. I södra och mellersta Sverige åter, 
där möjligheterna att använda allmänna kommunikationsmedel äro väsentligt större och 
tjänstgöringsområdet ofta är fördelat på ett flertal smärre skogar, ske resorna helt naturligt 
huvudsakligast med anlitande av dylika transportmedel. Då kommisisonen omfattar den 
grundsatsen att reseersättningen över huvud taget bör bestämmas på sådant sätt, att den så 
nära som möjligt kommer att motsvara de verkliga utgifterna, utan att medföra vare sig 
förlust eller vinst för tjänstemannen, anser kommissionen, att för skogsstatens tjänstemän 
sådan inskränkning i det allmänna resereglementet bör ske, att ersättning beräknas endast 
i det fall, att allmänt transportmedel, för vilket tjänstemannen haft verkliga kostnader, måst 
tagas i anspråk. I enlighet härmed skulle alltså för färder till fots icke få utgå ersättning 
såsom för skjuts. Kommissionen förutsätter emellertid, att därest den till fots färdande skogs- 
statstjänstemannen måst anlita bärare för transport av packning, som han nödgas medföra, 
han i så fall bör äga att härför undfå ersättning enligt stadgandet i $ 15 mom. 5 reseregle- 
mentet. 
Enligt den av kommissionen nu ifrågasatta begränsningen skulle också de nyss an- 
märkta olikheterna i fråga om de verkliga resekostnaderna för tjänstemän i norra samt i 
södra och mellersta delarna av landet på ett enligt kommissionens mening möjligast till- 
fredsställande sätt utjämnas. 
Vad särskilt kronojägarna angår, torde dessa endast mera sällan behöva begagna sig av 
skjuts eller annat allmänt transportmedel vid sina färder inom bevakningstrakten. Detta 
förhållande bestyrkes av uppgifterna angående kronojägarnas resor under senaste åren, vilka 
givit vid handen, att av den å landsväg eller i skogarna tillryggalagda väglängden bortåt 
20. Skogsvårdsföreningens tidskrift 1917. 
