(301) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 325 
Kar. I. Skogsmarkens humuslager. 
Humusskiktet i skogsmarken består utom av mer eller mindre rikligt 
inblandade mineraliska beståndsdelar av växtrester, som äro utsatta för 
mekanisk sönderdelning och kemisk omvandling. Härigenom förstöres 
till att börja med den organiska strukturen hos växtavfallet, men för- 
vandlingen går än längre. De i kemiskt avseende mycket komplicerade 
ämnen, som uppbygga den levande växtkroppen, omvandlas så små- 
ningom i allt enklare ämnen. Under god tillgång på luft och under i 
övrigt gynnsamma förhållanden såsom lagom hög temperatur, lagom fuk- 
tighet, tillgång på mineralsalter etc. bildas föreningar av allt högre oxida- 
tionsgrad och såsom slutprodukter finna vi kolsyra, vatten, ammoniak 
eller salpetersyra och en del kvävefria mineralsalter eller föreningar, som 
äro fullständigt syrsatta eller oxiderade. Sker sönderdelningen utan luftens 
fria tillträde, bildas likaledes ämnen av enklare sammansättning, men slut- 
produkterna äro till större eller mindre del oxiderbara. Vid denna om- 
vandling av de döda växtresterna spela såväl lägre djur, såsom maskar 
och insekter, som mikroorganismer, framförallt bakterier och svampar, 
en mycket viktig roll, icke minst vid de organiska föreningarnas oxida- 
tion. Väl steriliserad humus avskiljer sålunda i knappt märkbar grad 
kolsyra, medan osteriliserad är riktigt kolsyrealstrande (RAMANN 1911, 
sid. 144). Den stora roll, som mikroorganismerna spela vid humusbild- 
ningen, förklarar också varför denna process i så hög grad influeras av 
vattentillgång, temperatur och markens halt av växtnäringsämnen. Även 
vid riklig lufttillgång kunna därför slutprodukterna till väsentlig del bli 
oxiderbara, t. ex. då marken är fattig på mineralisk växtnäring. 
Humusämnenas kemiska natur har länge hört till de minst utforskade 
områdena av jordmånsläran; ännu i dag äro svårigheterna på detta forsk- 
ningsområde mycket betydande. Vad vi säkert veta om humusämnena 
är icke så mycket; ännu återstå ofantligt många problem att lösa. 
Under de senaste åren har emellertid humusforskningen beträtt nya 
vägar, och resultat av största intresse ha därvid vunnits. Några av de 
viktigaste torde i detta sammanhang förtjäna att omnämnas, bl. a. därför 
att de bidraga till kännedomen om de i marken förefintliga kvävehaltiga 
ämnenas natur. 
