332 HENRIK HESSELMAN. (308) 
dylika undersökningar måste man synnerligen väl sörja för, att de orga- 
niska ämnena i näringslösningen ej sönderdelas av bakterier eller andra 
organismer. Deras försöksanordning lämnar häremot ingen fullständig 
garanti. Näringslösningarna skyddades endast av en pappskiva mot 
direkt beröring med den yttre luften, men den ombyttes ofta. Sönder- 
delningsprodukter såsom ammoniak eller salpetersyra ha ej kunnat på- 
visas i kulturvätskan, men detta kan ock bero därpå, att dessa ämnen 
upptagits av försöksväxten, omedelbart som de bildats. Kunna de ameri- 
kanska försöken ej anses såsom bevisande, så må dock erinras därom, 
att försök under fullt betryggande kontroll visat, att högre gröna växter 
kunna upptaga och assimilera sådana organiska kväveföreningar som 
metylamin, etyl-, propyl- och amylamin, utan att dessa först överföras i 
ammoniak eller salpetersyra (LUTZ 1899, CZAPEK II 1905, sid. 221). Det 
lider därför intet tvivel, att högre gröna växter kunna tillgodogöra 
sig mera komplicerade organiska kväveföreningar. Detta faktum har för 
bedömandet av skogsväxternas näring ett alldeles särskilt intresse, då de 
mera komplicerade kväveföreningarna i skogsmarken många gånger endast 
långsamt sönderdelas. 
Ett snart sagt oöverskådligt antal experiment och undersökningar ha 
emellertid visat, att de i kemiskt hänseende enkelt sammansatta kväve- 
föreningarna, ammoniak och salpetersyra, erbjuda växterna det lättast 
tillgängliga kvävet. Av dessa två är salpetern den mest lämpliga kväve- 
föreningen för det stora flertalet växter. Den roll, som man av veten- 
skapliga och praktiska skäl tillskriver salpetern som ett viktigt växt- 
näringsmedel, framgår icke minst av de betydande summor, som det 
moderna jordbruket i Europa årligen använder för inköp av chilesal- 
peter, liksom också av industriens strävan att invinna luftens fria kväve 
och att i form av salpetersyrade salter erbjuda detta åt jordbrukaren. Som 
bekant har man lyckats i denna strävan, och den norska metoden att 
medelst en stark elektrisk låga förbränna luftkvävet till salpetersyra räknas 
som en av den moderna tekniska kemiens betydelsefullaste uppfinningar. 
Det är sålunda tydligt, att även om marken innehåller en del assi- 
milerbara organiska kväveföreningar, så måste dock dessa ämnens om- 
sättning och sönderdelning i marken vara utav stor betydelse för dess 
fruktbarhet. En kännedom om de processer, varigenom det kvävehaltiga 
växtavfallet så småningom nedbrytes till enklare föreningar, har därför 
det största intresse för markläran. 
Barr-, blad- och kvistavfall, döda mossrester etc., allt vad man under 
ett gemensamt namn kan kalla skogsförnan, innehålla kvävehaltiga orga- 
niska föreningar. När bladet eller barret på hösten gulnar, återföras 
visserligen en del av de kvävehaltiga ämnena till stammen eller grenen, 
