334 HENRIK HESSELMAN. (310) 
Nitritbakterierna kunna endast angripa ammoniaksalter, men dessa 
kunna vara av olika slag, såsom ammoniumsulfat, ammoniumklorid, am- 
moniumfuorid etc. Gent emot organiska kväveföreningar, proteiner och 
aminosyror, äro de fullständigt overksamma. Ammoniakbildning är så- 
lunda nödvändig för att nitrifikation skall äga rum. 
En nödvändig betingelse för salpeterbildningen är vidare, att marken 
innehåller baser, som neutralisera de bildade syrorna, salpetersyrligheten 
och salpetersyran, vilka annars verka som gifter på de salpeterbildande 
bakterierna. Vidare måste luften ha fritt tillträde. Nitrifikationen är som 
oxidationsprocess en aörob, d. v. s. luftfordrande process, som avstannar 
om luftens fria syre utestänges. 
De av WINOGRADSKY studerade bakterierna fordra för sin utveckling 
en neutral eller svagt sur jord. Som längre fram kommer att visas, 
förekommer dock nitrifikation även i sura jordar. Vi måste således an- 
taga, att det finnes även andra än de av WINOGRADSKY studerade orga- 
nismerna, som förmå nitrificera. Till denna fråga skall jag sedermera 
återkomma. 
Nitrifikationsbakterierna ha en egenskap, som göra att de intaga en 
särställning i näringsfysiologiskt avseende. Genom ammoniakens, resp. 
salpetersyrlighetens oxidation vinna de energi, och tack vare denna energi- 
vinst kunna dessa klorofyllösa växter utan ljusets tillhjälp assimilera 
oorganiska kolföreningar såsom karbonater (nitritbildarna) eller kolsyra 
ur luften (nitratbildarna). De äro sålunda, fast de sakna klorofyll, all- 
deles oberoende av organisk näring. Man har därför ansett dem höra till 
en typ, som kunnat uppträda tidigare än alla andra organismer på vår jord. 
Kasta vi en blick tillbaka på de processer i marken, som nu blivit i 
korthet skildrade, kunna de uttryckas genom följande skema. 
Äggviteämnen > aminosyror och andra organiska kväveföreningar 
> ammoniak > salpetersyrlighet (nitrit) > salpetersyra (nitrat). 
Enligt ovanstående skema förlöper processen i neutral, väl genom- 
luftad jord, men som vi skola finna, går processen i många fall icke så långt. 
Kar. HI. Kvävebalansen i skogsmarken. 
Det kväve, som finnes i de vissnande bladen, barren och annat växt- 
avfall, härstammar med några få undantag från den mark, dit bladen 
falla. Skulle skogsmarken icke få något nytt kvävetillskott, skulle förr 
eller senare en kvävebrist inträda, ty med det avverkade virket bortföres 
alltid en större eller mindre mängd organiskt bundet kväve. Skogs- 
marken tillföres emellertid på flera olika vägar bundet kväve, som 
täcka den genom avverkningen uppkomna förlusten. 
