(311) STUDIER OVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 33 
on 
Som bekant förmå leguminoserna tack vare sina egendomliga bakterie- 
rika rotknölar assimilera luftens fria kväve. Där leguminoser växa, kan 
markens kvävemängd på detta sätt ökas. När ärtväxterna vissna ned, 
kommer det upptagna kvävet förr eller senare marken till godo. Det- 
samma är förhållandet, där alarter förekomma. Såväl klibbalen (Anus 
glutinosa) som gråalen (ÅAlnus incana) ha egendomligt gestaltade rot- 
knölar, som ha samma märkliga kväveassimilerande förmåga som legu- 
minosernas (HILTNER 1896). Det kväve, som med de vissnande albladen 
tillföras marken, representerar därför ett nytillskott till dess kväveförråd. 
Leguminoser eller alarter förekomma emellertid endast i mera inskränkt 
grad i våra skogar, varför de i det stora hela ej kunna spela någon 
större roll. Det fria luftkvävet kommer emellertid marken till godo på 
andra vägar, som ha en större betydelse för skogens kväveekonomi. 
På åkerbruksområdet har man länge haft sig bekant, att man stundom 
i skördarna från en åker kan taga mer organiskt bundet kväve än som 
motsvarar den tillförda kvävegödslingen. Detta kan pågå under flera 
år, utan att åkerns fruktbarhet minskas. RAMANN (1905, sid. 63) kunde 
också visa, att man vid bortförandet av det kvävehaltiga ströet i skogs- 
marken ej eller endast obetydligt minskar dess förråd av bundet kväve. 
Dessa erfarenheter ledde till den tanken, att jorden på något sätt upptar 
luftens kväve och omför det i en sådan form, att det blir tillgängligt för 
de högre växterna. Då det vid fortsatta undersökningar visade sig, att 
en åkerjord förlorar denna sin egenskap genom sterilisation, var det tyd- 
ligt, att i marken förekomma fritt levande kväveassimilerande organismer. 
Ett antal sådana har man också lyckats renodla och närmare undersöka. 
Den kraftigast verksamma synes AÅAzotobakter vara, av vilken ett 
par arter äro beskrivna. Azotobakter-arterna äro emellertid utpräglade 
kalkväxter, varför de torde saknas i vår, i regel kalkfattiga skogsmark. 
WEIS och BORNEBUSCH (1914) ha anträffat ÅAzofobakter i danska bok- 
skogsmarker, dock endast i sådana av bästa kvalité. Av större be- 
tydelse äro sannolikt Clostridium Pasteurianuwm och andra smörsyre- 
alstrande bakterier, vilka enligt BREDEMANN, PRINGSHEIM m. fl. i regel 
ha förmåga att assimilera luftens fria kväve (BARTHEL 1916). 
En fransk forskare HENRY i Nancy (1908) har genom direkta för- 
sök påvisat den roll, som kväveassimilerande organismer ha för ökande 
av skogsmarkens kväveförråd. Han fann nämligen, att multnande blad 
av bok, ek, tall, gran m. fl. öka sin kvävehalt, ej blott på grund av de 
kvävefria ämnenas oxidation under förmultningen, utan också absolut. 
Med ledning av sina försök beräknade han, att marken i en ekskog 
kunde på detta sätt öka sitt kväveförråd med 13 kg, i en bokskog med 
12 kg pr år och hektar. Dessa kvantiteter motsvara enligt HENRY 
