340 HENRIK HESSELMAN, (316) 
liga reagensen, bruein eller difenylamin i konc. svavelsyra, medan nitrat 
i riklig mängd kunde påvisas hos åtskilliga örter, framför allt hos sådana, 
som växa på odlad jord eller ruderatmark. 
I vad mån dessa MOLISCHS iakttagelser kunna anföras som bevis för 
EBERMAYERS uppfattning skall sedermera diskuteras. Så mycket må 
emellertid redan här sägas, att deras beviskraft är mycket ringa. Även 
BAUMANN (1887), assistent hos EBERMAYER, kom till resultat, att sal- 
petersyra saknas i skogsmark. Likaså en fransman BRÉAL (1887). Den 
senare använde en ganska enkel metod. En filtrerpappersremsa, doppad 
i en lösning av sulfofenol, lägges i beröring med den fuktiga jorden. 
Pappersremsan uppsuger markens fuktighet och färgas röd vid förekomst 
av salpetersyra. Om metodens användbarhet kan jag ej yttra mig, då 
jag ej haft tillfälle att pröva densamma, men den förefaller mig väl 
enkel. 
De här i korthet omtalade undersökningarna gjorde, att den åsikten 
vann allmänt insteg i den vetenskapliga litteraturen, att salpetersyra ej 
eller åtminstone endast undantagsvis bildas iskogsmark. RAMANN nämner 
sålunda i andra upplagan av sin allmänt bekanta lärobok Bodenkunde 
(1905, sid. 138) att »In Waldböden finden sich keine Salpetersäure 
oder doch nur in Spuren», samt »Auf den besseren Böden ist offenbar 
die Bildung von Salpetersäure gering und bei der starken Durchwur- 
zelung des Bodens in Wald und Wiese wird jede Spur, welche sich 
bildet, rasch von den Pflanzen aufgenommen». Ännu bestämdare uttalar 
sig HENRY (1908, sid. 206—208), som påstår att nitrifikation över huvud 
taget icke förekommer i skogsmark. 
BOUSSINGAULTS undersökningar hade sålunda fallit alldeles i glömska, 
t. o. m. bland hans egna landsmän. Spridda iakttagelser, som göras 
så att säga mera i förbigående av botaniska forskare, visa emellertid, 
att salpetersyra kan bildas i skogsmark. FRANK (1888) och STAHL 
(1900), som båda gjort ingående studier över mykorhizan hos olika 
växter och dess betydelse, nämna flerfaldiga exempel på att de funnit 
salpetersyra hos skogsväxter. Den forskare, som genom sina undersök- 
ningar ställde frågan i ett nytt läge, var emellertid WEIS (1908), som 
påvisade salpetersyra i betydande mängder i olika mulljordar (bok- och 
askskogar) samt, ehuru i mindre avsevärd mängd, i bearbetad hedjord. 
Av hans studier framgick ock, att man måste tillskriva salpetersyrebild- 
ningen en viktig roll för skogens liv och trädplantornas utveckling. Så- 
lunda visade det sig, att granplantorna utvecklade sig bäst i sådan hed- 
jord, som innehöll salpetersyra, mindre väl i sådan, där salpetersyre- 
bildningen knappt var påvisbar. 
Med anledning av WEIS' studier ha även några andra forskare gjort 
