344 HENRIK HESSELMAN. (320) 
söksprotokollen. Reaktionens styrka är där angiven, varvid o anger, att reak- 
tionen ej inträtt, I svag reaktion, 2 tydlig reaktion och 3 skarp reaktion. 
De med jord ympade kulturkolvarna ha stått skyddade för ljuset i 
ett skåp vid vanlig rumstemperatur, 15”—17”. Optimitemperaturen för 
nitrifikationsprocessen anses ligga omkring 25”, men då dessa undersök- 
ningar ej avse några kvantitativa bestämningar, har denna omständighet 
en mera underordnad betydelse. 
Den här beskrivna metoden har funnit rätt vidsträckt användning och 
har även brukats för kvantitativa bestämningar, men den är icke fullt pålit- 
lig. De negativa utslagen äro nämligen icke alldeles så säkra. Det har 
av senare tiders undersökningar framgått, att bakterierna äro mycket käns- 
liga för näringssubstratets fysikaliska beskaffenhet. Särskilt nitrifikations- 
bakterierna förhålla sig i flera avseenden olika i jord än i en näringslösning. 
De äro sålunda vida mindre känsliga för lösliga organiska föreningar i jord 
än i kulturvätskor; i jord kunna t. o. m. små mängder organiska föreningar 
stegra salpeterbildningen, medan samma mängder i en näringslösning verka 
hämmande (se t. ex. COLEMAN 1908 och BAZAREWSKI 1906). Det kan 
också inträffa, att en salpeterbildande jord ej framkallar nitrifikation i lös- 
ning, åtminstone kan nitrifikationen där gå så långsamt, att den undandrager 
sig observation, om försöken ej pågå mycket länge. Frågan har sär- 
skilt studerats av två amerikanska bakteriologer, F. L. STEVENS och W. 
A. WITHERS (1909, sid. 355). Vid deras försök, som pågingo i fyra 
veckor, iakttogs en livlig salpeterbildning i kulturkärl med jord, som 
fuktades med en ammoniumsulfatlösning, medan ingen nitrifikation in- 
trädde i kolvarna med en näringslösning, som ympats med samma slags 
jord. För att så vitt möjligt minska denna felkälla har jag låtit försö- 
ken med skogsjordar pågå i flera månader. Det har därvid visat sig, 
att fast det kunnat dröja en månad eller sex veckor, innan nitrifikation 
inträdde i kulturkärlen, dock så småningom en fullständig nitrifikation 
kunde äga rum. 
BARTHEL har visat (1909, sid. 239—240), att det negativa resultatet 
i kulturkolvarna kan bero därpå, att denitrificerande (salpeterförstörande) 
bakterier förstöra salpetern, allt efter som den bildas. Bästa medlet här- 
emot är att sörja för, att kulturvätskan är väl genomluftad. Som förut 
nämnts, har detta varit fallet i mina försök, men för att i alla händelser 
undersöka, om dessa organismer kunnat spela någon roll för de negativa 
resultat, som erhållits, har jag undersökt en serie typiska skogsjordsprov 
med hänsyn till förekomsten av denitrifikanter. Enligt en vanligen använd 
metod ha försöken utförts på så sätt, att en salpeterhaltig lösning ympats 
med en jorduppslamning, varefter salpeterns försvinnande iakttagits genom 
att på bestämda mellantider pröfva den ympade lösningens reaktion med 
