(321) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 345 
difenylamin och konc. svavelsyra. För försöken har använts GILTAYS 
lösning, som har följande sammansättning. 
IVA EEE Tre SEE San a de RAR Le Aa: rElifer 
Kalisälpeletas.ossno ars nsdsess 2005 
(ETT: OT SVEA Ros nc ed ET RR a 5 » 
Magnesiumsnlfät moget AN 
Monokalitumsulfat. oss 2 
RIOT LGIUTI esse de AA LÄR 0,2 » 
JADE Vor asossassetens snarkade spår. 
Av denna lösning ha tagits 10 ccm till varje provrör, som sedan 
steriliserats och därefter ympats med jorduppslamning. De ympade prov- 
rören, fyra för varje försök, ha stått i termostat vid en temp. av 25”. 
Finnas denitrifikanter, minskas lösningens salpeterhalt nästan dag för 
dag för att snart försvinna, medan en livlig gasutveckling äger rum, i 
det att kvävgas bortgår. För att närmare belysa dessa försök, ha i 
en del fall resultaten återgivits i tabellform (se tab. 6). 
Som förut nämnts kunna dessa försök med jordprovens förmåga att 
nitrificera en lösning av en viss, lämplig sammansättning ej anses till- 
fyllestgörande för att bedöma en jords salpeterbildningsförmåga. Som 
längre fram visas, äro de emellertid i hög grad ägnade, att biologiskt 
karaktärisera olika skogsjordsarter från varandra. För att resultaten skola 
bedömas till sitt verkliga värde, böra de emellertid kombineras dels med 
undersökningar angående markens salpeterhalt, dels ock med observatio- 
ner över nitrathalten hos vissa karaktäristiska växter. De metoder, som 
härvid använts, skildras härnedan. 
Direkt undersökning av jordens salpeterbildande förmåga. 
En bestämning av markens salpeterhalt vid ett visst tillfälle har i och 
för sig rätt litet värde. Det finns knappast något annat viktigt närings- 
ämne i marken, som visar så stark växling allt efter varierande yttre om- 
ständigheter som salpetern. Nederbörd, temperatur och växternas förbru- 
kande av salpeter inverka mycket starkt på markens salpeterhalt. Stark 
nederbörd t. ex. kan genom urtvättning nedsätta salpeterhalten eller 
genom för stor fuktighet, varigenom lufttillträdet hämmas, nedsätta de 
salpeterbildande organismernas verksamhet. Ett exempel torde vara till- 
räckligt för att visa detta. Den förut omnämnde franske växtfysiologen 
BOUSSINGAULT undersökte bl. a. salpeterhalten i en trädgårdsjord till- 
hörande klostret Liebfrauenberg i det då till Frankrike hörande Elsass. 
Den 9 aug. 1856 fann han i jorden en halt salpeterkväve, motsvarande 
