(323) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 347 
kunna frukta för, att i jordproven skulle kunna inträda en nitrifikation, 
som ej förefunnes i proven i naturtillståndet. Utsikterna härför äro emel- 
lertid ytterligt små. 
För bestämningen av salpeterhalten har använts den av WEIBULL 
(1908) i vårt land införda kolorimetriska metoden. Denna går ut på, 
att genom avrykning med fenolsvavelsyra omföra salpetern till pikrin- 
syra, som neutraliseras med ammoniak, varefter pikrathalten bestämmes 
kolorimetriskt. Metoden, som först utarbetats av GRANDVAL och LAJOUX 
(se WEIBULL) samt REITMAIR är tillförlitlig och så skarp, att den tillåter 
en bestämning av 0,oooo I 96, samt så bekväm, att den medger ett stort 
antal bestämningar. Till metodens fördelar hör ock, att nitriter ej giva 
den omnämnda reaktionen med fenolsvavelsyra. Vid analysens utförande 
ha WEIBULLS föreskrifter noga följts. 
Undersökning av växternas nitrathalt. 
Vissa växter ha benägenhet att i sina vävnader upplagra större eller 
mindre kvantiteter av de mineralsalter, som de upptaga ur jorden; andra 
däremot taga icke upp mer än vad de för tillfället förbruka. Till de 
salter, som vissa växter upphopa i sina vävnader, höra ock nitraterna. 
Somliga upplagra rätt betydande kvantiteter därav, andra däremot inga 
alls de nitratsamlande höra 1 synnerhet ruderatväxterna, d. v. s. 
växter, som växa på avskrädesplatser, starkt gödslad mark etc., såsom 
chenopodiacéer och dylika. Men även sådana växter kunna visa rätt 
märkliga skiljaktigheter. Sålunda har jag vid mina undersökningar ej 
kunnat påvisa någon salpeter i stammen eller bladen hos invid gödsel- 
stackar växande exemplar av en så typisk ruderatväxt som Polygonum 
lapathifolium, medan svinmållan (Chenopodium album) på samma plats 
visade sig äga betydande salpetermängder i stammen. 
Den salpeter, som finnes i en växt, har den tagit upp ur marken, då 
växterna själva icke bilda salpeter (JOST 1913, sid. 183). Finnes salpeter 
hos en växt, kan man därför vara säker på att den mark, på vilken den 
växer, är salpeterbildande. Ett negativt utslag har däremot icke samma 
betydelse. Dels kan den undersökta växten höra till dem, som ej upp- 
hopa någon salpeter i sina vävnader, ett exempel härpå nämndes nyss, 
dels kan också den upptagna salpetern redan vara assimilerad. STAHL 
(1900) har påvisat, att sådana växter, som vid kolsyreassimilationen bilda 
stärkelse, gärna upphopa nitrater, medan sådana, som endast bilda socker, 
vanligen äro nitratfria. 
Full klarhet angående salpeterns omvandling i växten har man ej, mycket 
talar emellertid för den åsikten, att samtliga levande växtceller förmå 
assimilera nitrat. Vissa forskare, t. ex. GODLEWSKI tillskriva ljuset ett 
