358 HENRIK HESSELMAN. (334) 
holmen i Stockholms norra skärgård. Vegetationen å denna lilla ö har 
förut varit föremål för ganska ingående studier (HESSELMAN 1904), och 
salpeterundersökningarna kunna därför utgöra ett slags komplement till 
förut publicerade iakttagelser. Asklundarna intaga de lägre, mer fuktiga 
partierna av holmen, utåt stranden till begränsas de av väl slutna alsnår, 
inåt land till övergå de så småningom 1 den mer öppna lövängen. Ask- 
lundarna ha å ena sidan en tydlig växtfysiognomisk anslutning till lund- 
dälderna, å andra sidan visa de övergång till de mer öppna lövängarna. 
Asklundarna bilda ganska väl slutna bestånd. Förutom ask förekomma 
al, hägg, rönn, idegran. Ört- och gräsvegetationen är rik och av utpräg- 
lad lundkaraktär (se fig. 5), i det att skuggälskande örter dominera i 
markbetäckningen, såsom bingel (Mercurialis perennis), ramslök (Allium 
ursinum), stinksyska (Stachys silvatica) m. fl. Fig. 5 å sid. 333 torde 
dessutom ge en ganska god föreställning om vegetationens allmänna 
karaktär. Som detaljanalyserna, sid. 433, ge vid handen, är lundväxter- 
nas nitrathalt högst betydande. Ett stort antal örter ge en mycket stark 
nitratreaktion. Detta gäller t. o. m. en sådan växt som Polygonatum 
multiflorum, vilken vid kolsyreassimilationen ej bildar stärkelse utan endast 
socker (se HESSELMAN 1904, sid. 381) och sålunda enligt STAHL (1900) 
ej borde väntas vara nitratförande (se vidare sid. 323). 
De undersökta ädla lövträdsbestånden ha gett ett överensstämmande 
resultat. I den mulljord, som bildas av blad- och växtavfallet i dessa 
bestånd, försiggår en mer eller mindre livlig salpeterbildning. Där be- 
ståndet är mera slutet, så att markvegetationen får en lundartad karaktär, 
är nitrathalten hos örterna ofta högst betydande. Flera av lundflorans 
vårblommande arter, såsom t. ex. Pulmonaria officinalis, AÅdoxa moschatel- 
lina ha ofta en betydande nitrathalt, och såsom särskilt nitratförande 
kunnva nämnas Geum rivale, G. urbanum, Melandrium silvestre, Spirea 
ulmaria, Urtica dioica, Rubus ideus, Stachys silvatica, Lactuca muralis, Viola 
riviniana, V. silvestris, Stellaria nemorum" glochidosperma. Flera av dessa 
senare äro mera sällan eller nästan aldrig nitratfria, ss. Geum rivale, 
G. urbanum, Rubus ideus och Stachys silvatica. Andra karaktäristiska 
mullväxter äro däremot mera sällan nitratförande, t. ex. de tre Änemone- 
arterna. Där marken är mera öppen och ängsliknande, är nitrathalten 
hos växterna obetydlig eller ingen. Undersökningar ha emellertid givit 
vid handen, att även där försiggår en nitrifikation i marken. 
Nitrifikationsorganismer äro allmänt utbredda i de ädla lövskogarnas 
mulljordar. Positiva resultat ha erhållits vid undersökning av jordprov 
från Blekinge (Ronneby tab. 2 n:o 1 och 2), Skåne (Kolleberga tab. 3 
n:o 10, Röstanga m. fl). Även denitrifikanter förekomma (tab. 6 n:o 24). 
