360 HENRIK HESSELMAN., 336 
och blomrik ängsmatta utbreder sig. Lövängen representerar ekfloran i 
dess nordligaste utbredningsområde och visar därför den allra största 
anslutning till de i föregående kapitel närmare skildrade, mera slutna 
bestånden av ädla lövträd. Men även norr om den egentliga ekfloran 
träffar man växtsamhällen av samma allmänna fysionomi. Artantalet 
blir kanske något mindre, de ädla lövträden ha försvunnit och ersättas 
av björk, gråal, rönn och sälg samt i synnerhet närmare fjällen av hög- 
vuxna viden. Undervegetationen har på samma gång fått en mera nord- 
Ur Skogsförsöksanstaltens saml. Foto av fört. 
Fig. 7. Hassellund i löväng. Anemone nemorosa, Geranium silvaticum, Milium effusum, 
Anthriscus silvestris, Polystichum filix mas, Uppland, Österåkers s:n. Ström. Juni 1903. 
Haselhain. Laubwiese. 
lig prägel. Vissa författare (t. ex. G. SAMUELSSON 1910) kalla dessa 
växtsamhällen för .björkängar och anse dem skilda från de egentliga 
lövängarna. Däruti ligger nog åtskilligt berättigat, i synnerhet med hän- 
syn till växtsamhällenas floristiska sammansättning. Den fysionomiska 
och även den rent ekologiska likheten är emellertid så stor mellan 
mellersta och södra Sveriges lövängar och norra Sveriges björkängar, 
att man i denna mera översiktliga skildring kan behandla dem som en grupp. 
Lövängarna variera mycket starkt med hänsyn till sin sammansättning. 
Markens kalkhalt, dess större eller mindre fuktighet, människans ingrepp 
