364 HENRIK HESSELMAN. (340) 
Även i de subalpina björkängarna, t. o. m. då vegetationen är mycket yppigt 
utvecklad (se fig. 10), är nitrathalten hos växterna ingen eller obetydlig. 
Nitrifikationsorganismer äro emellertid allmänt utbredda i lövängsmul- 
len. Positiva resultat ha erhållits med prov från Södermanland (Ornö, 
Ängsholmen), Uppland, (Grisslehamn se tab. 3 n:o 17), Åre, Tåsjö- 
berget lövängen vid Forsmobron i Ångermanland m. fl. 
Jordprov, som lagras i Erlenmeyerkolvar, kunna bilda ganska betydande 
mängder salpeter. Det lider därför föga tvivel om, att ej en salpeter- 
bildning förekommer i lövängsmarken, ehuru nitrater mera sällan kunna 
påvisas hos lövängsväxterna. 
Undersökningarna över lövängarna kunna i huvudsak sammanfattas 
på följande sätt. Salpeterbildande organismer synas vara all 
mänt utbredda. Salpeter anhopas dock mindre ofta i mark 
betäckningens gräs och örter. Jordprov kunna vid lagring bilda 
avsevärda mangder salpeterkväve, dock synas de 1 dettatamv. 
seende vara underlägsna liknande jordprov från de mera slutna 
ädla lövträdsbestånden. 
Lunddälder. 
(Detaljundersökningar, se Skogsförsöksanst. medd, 1917, sid. 442). 
Under benämningen lunddälder brukar man i vår svenska växtgeogra- 
fiska litteratur sammanföra sådana växtsamhällen, bestående av lövträd 
av olika slag samt bredbladiga gräs och örter, vilka komma till utbild- 
ning kring foder, bäckar eller i allmänhet kring mera starkt rinnande 
vatten. Lunddälderna äro i utpräglad grad edafiska växtsamhällen. Det 
rinnande vattnet och den mer eller mindre nedskurna däld, i vilken 
bäcken söker sig fram, skapa de för denna växtformation lämpliga stånd- 
ortsbetingelserna. På sådana platser finner man lunddälder över snart 
sagt hela vårt land. Växtsamhället ernår en artrik utveckling i södra 
Sverige, bildande en egen facies karaktäriserad av bl. a. åtskilliga ädla 
lövträd. Från denna del av landet äro kanske lunddälderna bäst kända genom 
HULTS (1885) skildringar av Blekinges vegetation. Föga mindre örtrika 
och yppiga äro lunddälderna i mellersta Norrland, särskilt kända genom 
GREVILLIUS (1894) i biologiskt hänseende intressanta och viktiga skildringar. 
I det stora norrländska skogslandet bilda lunddälderna ofta smala randforma- 
tioner kring bäckarna. Det enformiga barrskogstäcket avbrytes kring 
dem av en ljusare, mera öppen vegetation av gråal, björk och sälg, 
medan barrskogens ris- och mosstäcke ersättes av en mera artrik ört- 
och gräsflora. Många lunddälder hysa intressanta sydländska relikter 
(se t. ex. GUNNAR ANDERSSON och SELIM BIRGER 1912). Från sidorna 
tränger barrskogen in och stundom kan det hända, att hela Junddälds 
