(345) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 369 
emellertid en avgjord s. k. klumpstruktur, ej enkelkornstruktur. Under 
humustäcket är marken ofta svagt podsolerad. 
De jordprov från lunddälder, som undersökts med hänsyn till sin nitrifika- 
tionsförmåga, ha efter en tid visat en mycket hög halt av salpeterkväve, 
i detta avseende överträffande jordprov från de flesta andra växtsamhällen 
(Fab. 7 Tr 5). 
De här refererade undersökningarna kunna lämpligen sammanfattas 
på följande sätt. Lunddälderna äro utpräglat nitratofila eller 
salpeterälskande växtsamhällen, utmärkta av gräsens och örter- 
nas vanligen betydande nitrathalt. Nitratanhopningens styrka 
hos växterna och sannolikt också salpeterbildningens livlighet 
1 marken regleras av vattnets rörlighet. Växterna på den mark, 
som livligast omspolas av vattnet, visa den största nitrathal- 
fen. Salpeterbildande och salpeterförstörande organismer 
synas vara allmänt utbredda. Vid lagring bilda jordproven 
betydande salpetermängder. Växtsamhällets nitratofila karak- 
tär bibehålles över hela dess utbredningsområde. 
Alskogar. 
(Detaljundersökningar, se Skogsförsöksanst. medd. 1917, sid. 455). 
Våra två vanliga alarter, gråalen (Alzus zZncana) och klibb- eller svart- 
alen (Alnus glutinosa), bilda utmed stränderna av våra insjöar och utmed 
Östersjöns och Bottenhavets kuster strandsnår eller strandskogar. I 
Upplands och Södermanlands skärgårdar når klibbalen på dylika platser 
ej några grövre dimensioner eller någon mera betydande höjd, alen 
bildar där ofta ett slags lågskog, vilket också vanligen är fallet med 
gråalen, när den längre norrut bildar strandsnår. Markbetäckningen i 
alskogen utgöres vanligen av en ganska rik- och frodig ört- och gräs- 
vegetation. I Upplands och Södermanlands skärgårdar höra hundkäx 
(Anthriscus silvestris), rödblära (Melandrium silvestre), älggräs, (Spirea 
ulmaria) och brännässla (Urtica dioica) till de mera framträdande karak- 
tärsväxterna (se sid. 456). 
Men alarterna föredraga också lokaler av lunddäldsnatur. Där träd- 
beståndet blir mera blandat och där dälden är mera skarpt utpräglad, 
skiljer sig beståndet föga från en verklig lunddäld. På mera jämn, men 
av vatten översilad mark kan man däremot träffa mera rena alskogar. 
Ett sådant beskrives närmare aå sid. 433. 
I strandskogen och strandsnåren av al täckes marken vanligen av ett 
tunt lager multnande löv, i det att mossor spela en mera underordnad 
roll. Under lövtäcket finnes ett mer eller mindre mäktigt, ganska luckert 
humustäcke, som i sina nedre partier föga blandas med den underlig- 
gande mineraljorden. 
25. Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1917. 
